(Din Mihail Bulgakov, Maestrul şi Margareta)

Pilat din Pont

Înfăşurat într-o mantie albă cu căptuşeală sângerie, cu pas târşâit de cavalerist, în ziua a paisprezecea a lunii Nisan, lună de primăvară, la ceasurile dimineţii, ieşi sub colonada dintre cele două aripi ale palatului lui Irod cel Mare procuratorul Iudeii, Pilat din Pont.
Ura de moarte mirosul uleiului de trandafiri, iar acum totul prevestea o zi proastă, întrucât mirosul acesta prinse a-l urmări încă din zori.
I se părea că palmierii şi chiparoşii din grădină exalau un parfum de trandafiri, că la mirosul specific al echipamentului de piele şi al sudorii pe care-l răspândeau soldaţii din escortă se adăuga efluviul acela blestemat al parfumului de trandafiri.
Dinspre corpurile caselor aflate în dosul palatului, unde se instalase cohorta întâi din Legiunea a 12-a Fulminanta, venită cu procuratorul la Yerushalayim, prin terasa superioară a grădinii se prelingea până în colonadă o şuviţă de fum, şi, la acest fum amărui, care anunţa că în centurii bucătarii se şi apucaseră să gătească prânzul, se adăuga acelaşi iz de ulei de trandafiri.
„O, zei, de ce mă pedepsiţi?... Da, nu mai încape nici o îndoială, este ea, din nou ea, hemicrania, boală cumplită, de neînvins, cu dureri ce cuprind o jumătate a capului... boală fără leac, fără nici o scăpare... să încerc să ţin capul nemişcat...”
Pe pardoseala de mozaic, lângă havuz, îl aştepta jilţul; fără să se uite în jur, procuratorul se aşeză şi întinse mâna într-o parte.
Respectuos, secretarul puse în această mână un pergament. Neputându-şi stăpâni o grimasă de durere, procuratorul parcurse cu coada ochiului cele scrise, înapoie secretarului pergamentul şi rosti anevoie:
- Acuzatul e din Galileea? Cazul a fost prezentat tetrarhului?
- Da, procuratorule, răspunse secretarul.
- Şi ce a hotărât tetrarhul?
- A refuzat să dea o hotărâre definitivă, şi sentinţa de moarte dată de sinedriu ţi-a trimis-o spre confirmare ţie, îl lămuri secretarul.
Obrazul procuratorului zvâcni.
- Aduceţi-l pe acuzat, porunci el încet.
Numaidecât, de pe terasa grădinii, sub colonada balconului, doi legionari aduseră un bărbat de vreo douăzeci şi şapte de ani şi-l împinseră în faţa jilţului. Omul purta un hiton albastru, vechi şi rupt. Pe cap avea o legătură albă cu o cureluşă în jurul frunţii, iar mâinile îi erau legate la spate. Sub ochiul stâng se vedea o vânătaie mare, iar în colţul gurii, o zdrelitură cu sânge închegat. Se uita la procurator cu o curiozitate plină de nelinişte.
După câteva clipe de tăcere, procuratorul îl întrebă cu glas încet, în arameică:
- Va să zică, tu eşti acela care a instigat poporul să dărâme templul din Yerushalayim?
Procuratorul şedea ca o stană de piatră, şi numai buzele i se mişcară uşor de tot când rosti aceste cuvinte. Şedea ca o stană de piatră, pentru că se temea să-şi mişte capul ce-i ardea de o durere cumplită.
Apropiindu-se puţin, omul cu mâinile legate vorbi:
- Om bun! Crede-mă...
Dar procuratorul, tot nemişcat, îl opri, fără să ridice glasul:
- Mie îmi spui „om bun”? Te înşeli. La Yerushalayim se şuşoteşte că sunt un monstru fioros, ceea ce e perfect adevărat, şi adăugă, tot atât de monoton: să vină centurionul Moartea-Şobolanilor.
Când centurionul Marcus, din centuria întâi, poreclit Moartea-Şobolanilor, se înfăţişă înaintea procuratorului, tuturor li se păru că în balcon s-a lăsat întunericul. Era cu un cap mai înalt decât cel mai înalt soldat din legiune, şi atât de lat în umeri, încât umbri cu desăvârşire discul soarelui ce abia se arătase la linia orizontului.
Procuratorul îi spuse centurionului în latineşte:
- Infractorul acesta îmi zice „om bun”. Scoate-l câteva clipe de-aici şi lămureşte-l cum trebuie să-mi vorbească. Dar să nu-l schilodeşti.
Şi toţi, în afară de procuratorul nemişcat ca o stană de piatră, îl petrecură cu ochii pe Marcus-Moartea-Şobolanilor, care făcu un semn cu mâna celui arestat să-l urmeze. Oriunde apărea centurionul, toţi îl urmăreau cu privirile, din pricina staturii înalte, iar cei care-l vedeau pentru întâia oară rămâneau cu ochii aţintiţi la chipul său desfigurat: nasul îi fusese când va spart de un german cu o lovitură de ghioagă.
Pe mozaic răsunară cizmele grele ale lui Marcus; omul cu mâinile legate îl urmă cu pas uşor; sub colonadă se lăsă o tăcere adâncă; în grădină, lângă balcon, se auzeau gungurind porumbeii, iar în havuz apa susura un cântec ciudat şi plăcut.
Procuratorul ar fi vrut să se ridice, să-şi apropie tâmpla de jetul apei şi să încremenească aşa. Ştia însă că nici asta nu-i va ajuta.
După ce-l scoase pe arestat de sub coloane în grădină, Moartea-Şobolanilor luă un bici din mâinile legionarului care stătea la picioarele unei statui de bronz şi, făcându-şi alene vânt, îl lovi pe arestat peste umeri. O făcu uşor, fără zel, dar omul, ca şi când i-ar fi retezat cineva picioarele, se prăbuşi pe dată la pământ, cu răsuflarea tăiată, alb la faţă şi cu ochii nemişcaţi, fără urmă de expresie.
Cu o singură mână, cu stânga, Marcus îl săltă uşor în aer, ca pe un sac gol, ridicându-l în picioare, şi vorbi fonfăit, pronunţând stâlcit cuvintele arameice:
- Procuratorului roman îi spui „hegemon”. Alte vorbe nu rosteşti! Să stai smirnă! Ai înţeles, sau te mai lovesc?
Arestatul se clătină, dar izbuti să-şi biruie slăbiciunea; culoarea îi reveni în obraji, îşi trase răsuflarea şi răspunse cu glas răguşit:
- Te-am înţeles. Nu mă lovi!
Peste câteva clipe, se afla din nou înaintea procuratorului. Răsună un glas stins, bolnav:
- Numele?
- Al meu? se interesă grăbit arestatul, exprimând cu toată fiinţa lui dorinţa de a răspunde cu înţelepciune, spre a nu-i mai stârni mânia.
- Pe al meu mi-l ştiu. Nu te preface mai prost decât eşti. Al tău, rosti încet procuratorul.
- Yeshua, se grăbi să-i răspundă arestatul.
- Ai vreo poreclă?
- Ha-Nozri.
- De unde eşti de fel?
- Din oraşul Gamala, răspunse arestatul, arătând cu un semn al capului că undeva, departe, în dreapta lui, la miazănoapte, se află oraşul Gamala.
- Din ce seminţie eşti?
- Nu ştiu exact, răspunse vioi arestatul. Nu-i ţin minte pe părinţii mei. Mi s-a spus că tatăl meu ar fi fost sirian...!
- Unde locuieşti?
- Nicăieri, răspunse sfios arestatul, umblu dintr-un oraş în altul.
- Asta se poate spune scurt, într-un cuvânt - vagabond, zise procuratorul şi-l mai întrebă: Rude ai?
- Nu am pe nimeni. Sunt singur pe lume.
- Carte ştii?
- Da.
- Cunoşti vreo limbă în afară de arameică?
- Da. Elina.
O pleoapă umflată se ridică uşor, un ochi învăluit în ceaţa suferinţei se uită fix la arestat. Celălalt ochi rămase închis. Pilat urmă în elină:
- Va să zică, tu eşti cel care voiai să dărâmi templul şi ai îndemnat poporul la săvârşirea acestei fapte?
Arestatul se învioră din nou; ochii lui nu mai exprimau spaimă. Răspunse în elină:
- Eu, om b... În ochi îi fulgeră groaza, era cât pe ce să spună ceea ce nu trebuia - eu, hegemon, nu am pus niciodată la cale dărâmarea templului şi nu am instigat pe nimeni la săvârşirea acestei fapte nesăbuite.
Pe chipul secretarului, gârbovit deasupra mesei joase, ca să înscrie depoziţia, se citea mirarea. Ridică privirea, apoi îşi plecă din nou capul asupra pergamentului.
- În zi de sărbătoare, o mulţime de oameni se scurge în acest oraş. Printre ei se află magi, astrologi, prezicători şi ucigaşi, zise monoton procuratorul, dar şi mincinoşi. Tu, de pildă, eşti un mincinos. Aici stă scris limpede: a instigat poporul să dărâme templul. O spun mărturiile oamenilor.
- Aceşti oameni buni, vorbi din nou arestatul şi, adăugând repede hegemon..., urmă: sunt neştiutori şi au încurcat tot ce le-am spus. Îndeobşte, încep să mă tem că încurcătura asta va dăinui multă vreme. Şi toate astea, pentru că el notează greşit vorbele mele.
Urmă o tăcere. Acum, ochii bolnavi ai procuratorului îşi aţinteau privirea grea asupra arestatului.
- Îţi repet pentru ultima oară, nu mai face pe nebunul, tâlharule, rosti Pilat, sec şi monoton, nu ai multe la răboj, dar ce stă scris acolo e de ajuns ca să fii spânzurat.
- Nu, nu, hegemon, zise arestatul, încordându-se tot, în dorinţa de a convinge - umblă, umblă mereu unul cu pergament din piele de ţap în mână şi scrie tot. Într-o zi mi-am aruncat ochii pe acest pergament şi m-am îngrozit. Nu rostisem nimic din ceea ce scria în el. L-am implorat: arde, rogu-te, pergamentul tău! Dar el mi l-a smuls din mână şi a fugit.
- Cine era? întrebă în silă Pilat, trecându-şi mâna peste tâmplă.
- Levi Matei, răspunse cu bunăvoinţă omul; strângea dările; m-am întâlnit cu el prima dată pe drumul spre Betfaghe, în locul unde iese în clin o grădină de smochini, şi am stat de vorbă cu dânsul. La început, s-a purtat duşmănos cu mine şi chiar m-a jignit, adică a crezut el că mă jigneşte, făcându-mă câine. Spunând aceasta, arestatul zâmbi: eu nu văd nimic rău în acest animal, şi cuvântul n-are de ce să mă supere.
Secretarul nu mai notă nimic, aruncând cu coada ochiului o privire mirată, nu arestatului, ci procuratorului.
- ... Dar, după ce m-a ascultat, Levi s-a mai îmblânzit, urmă Yeshua; până la urmă a aruncat banii în drum, spunând că merge cu mine să pribegească...
Pilat zâmbi neîncrezător, rânjindu-şi dinţii galbeni, cu obrazul bolnav nemişcat, şi rosti, întorcându-se cu tot trupul spre secretar:
- O, cetatea Yerushalayimului! Câte nu se aud în ea! Auziţi! Cel ce strânge dările a aruncat banii în drum!
Neştiind ce să răspundă la aceste vorbe, secretarul socoti de cuviinţă să repete zâmbetul lui Pilat.
- Mi-a spus că din ziua aceea urăşte banii, lămuri Yeshua faptele ciudate ale lui Levi Matei şi adăugă: De atunci, Levi e tovarăşul meu de drum.
Rânjind mereu, procuratorul se uită la arestat, apoi la soarele ce se înălţa neabătut tot mai sus deasupra statuilor ecvestre de pe hipodromul ce se întindea jos, departe, în dreapta, şi deodată, cu un fel de chin sâcâitor, se gândi că lucrul cel mai simplu ar fi să-l alunge din balcon pe tâlharul acesta ciudat, rostind numai două cuvinte: „la spânzurătoare”. Să alunge şi escorta, să plece de sub colonadă, să intre în palat, să poruncească să i se facă întuneric în odaie, să se trântească pe pat, să ceară apă rece, să- şi strige cu glas jalnic câinele, pe Ban ga, şi să i se plângă de hemicranie. Şi prin capul chinuit al procuratorului trecu deodată, ademenitor, gândul la otravă.
Îl privea cu ochii tulburi pe omul din faţa sa şi câtva timp nu scoase o vorbă, chinuindu-se să-şi aducă aminte de ce la acest ceas de arşiţă al dimineţii, sub soarele necruţător al Yerushalayimului, stă dinaintea lui arestatul acesta cu chipul desfigurat de pe urma bătăilor îndurate şi ce întrebări inutile va trebui să-i mai pună.
- Levi Matei? întrebă cu glas răguşit bolnavul şi închise ochii.
- Da, Levi Matei, auzi el glasul metalic, chinuitor.
- Dar ce spuneai tu mulţimii din piaţă despre templu?
Glasul acesta, ce străpungea parcă tâmpla lui Pilat, era negrăit de chinuitor; şi acest glas rostea:
- Eu, hegemon, spuneam că se va prăbuşi templul credinţei vechi şi se va înălţa un nou templu - al adevărului. Am vorbit aşa, ca să fie mai pe înţelesul oamenilor.
- Pentru ce, vagabondule, ai tulburat în piaţă minţile oamenilor cu vorbele tale, povestind despre un adevăr de care n-ai habar? Ce este adevărul?
Vorbind, procuratorul gândea: „O, zei! Îi iau un interogatoriu fără rost... Mintea nu mă mai ajută deloc...” Şi din nou i se năzări o cupă cu licoare întunecată. „Otravă, vreau otravă...”
Auzi iar glasul acela:
- Adevărul e, în primul rând, că te doare capul, şi te doare atât de tare, încât te gândeşti cu laşitate să- ţi curmi zilele. Nu numai că nu eşti în stare să vorbeşti cu mine, dar îţi e greu chiar să mă şi priveşti. Iar acum, fără să vreau, sunt călăul tău, ceea ce mă mâhneşte. Nu te poţi gândi la nimic şi doreşti doar să vină câinele tău, singura vietate, pesemne, de care eşti legat. Dar chinurile tale se vor sfârşi de îndată, are să-ţi treacă durerea de cap.
Secretarul holbă ochii, aţintindu-i asupra
arestatului, şi se opri din scris.
Pilat îl fixă cu o privire chinuitoare pe arestat şi descoperi că soarele se înălţase destul de sus, deasupra hipodromului, că o rază pătrunsese sub colonadă şi se strecura acum spre sandalele scâlciate ale lui Yeshua, care se ferea de soare.
Procuratorul se ridică din jilţ, îşi strânse capul în mâini, şi pe faţa lui gălbuie, bărbierită, se întipări groaza. În clipa următoare, izbuti să se stăpânească printr-un efort al voinţei şi se lăsă din nou în jilţ.
În timpul acesta, arestatul nu contenea să vorbească, dar secretarul nu mai nota nimic, ci, stând, cu gâtul întins, ca un gânsac, se străduia să nu piardă nici un cuvânt.
- Iată, durerea a pierit, urmă arestatul, uitându-se cu adâncă bunăvoinţă la Pilat, şi sunt tare bucuros. Te-aş sfătui, hegemon, să părăseşti pentru o vreme palatul şi să te plimbi pe jos, undeva prin împrejurimi, chiar şi prin grădinile de pe Golgota. Furtuna se va dezlănţui... (Yeshua se întoarse spre soare, îşi îngustă ochii)... mai târziu, spre seară. O plimbare ţi-ar fi de mare folos, şi eu te-aş însoţi cu plăcere. Mi-au trecut prin minte unele gânduri noi, care, cred, ar putea să-ţi pară vrednice de luare-aminte; ţi le-aş împărtăşi cu plăcere, cu atât mai mult, cu cât pari un om foarte înţelept. (Secretarul se făcu palid ca moartea şi lăsă să-i scape sulul pe podea.) Din nefericire, eşti prea închis în tine, urmă arestatul, pe care nimeni nu-l întrerupea, şi ai pierdut cu desăvârşire încrederea în oameni. Că doar nu-i îngăduit, recunoaşte, să-ţi dăruieşti toată dragostea de care eşti în stare unui câine. Săracă ţi-e viaţa, hegemon, şi, spunând aceasta, Yeshua îşi îngădui să zâmbească.
Secretarului nu-i venea să-şi creadă urechilor. Dar era nevoit s-o facă. Se strădui deci să-şi imagineze ce formă capricioasă anume va îmbrăca mânia procuratorului, impulsiv din fire, la auzul acestei nemaipomenite obrăznicii. Dar nu izbuti să-şi imagineze asta, cu toate că-l cunoştea bine pe procurator.
Atunci răsună glasul spart, răguşit, al procuratorului, care porunci pe latineşte:
- Dezlegaţi-i mâinile.
Un legionar din escortă îşi lovi lancea de pământ, o trecu altuia, se apropie şi desfăcu frânghiile arestatului. Secretarul ridică sulul de jos, hotărât să nu noteze deocamdată nimic şi să nu se mire de nimic.
- Recunoşti, întrebă Pilat încet, în elină, că eşti un mare vraci?
- Nu, procuratorule, nu sunt vraci, răspunse arestatul, frecându-şi cu desfătare încheietura stacojie, umflată şi amorţită a mâinii.
Cu o căutătură aspră, zvârlită pe sub sprâncene, Pilat îl sfredelea pe arestat, iar ochii lui nu mai erau acum tulburi, în ei apăruseră bine cunoscutele scăpărări.
- Nu te-am întrebat, zise procuratorul, cunoşti cumva şi limba latină?
- Da, o cunosc, răspunse arestatul.
Obrajii gălbui ai lui Pilat se îmbujorară; întrebă pe latineşte:
- Cum de ţi-ai dat seama că am vrut să-mi strig câinele?
- Foarte simplu, răspunse arestatul, tot în latineşte. Îţi plimbai mâna (arestatul repetă gestul lui Pilat), ca şi cum ai fi vrut să mângâi un câine, iar buzele tale...
- Da, încuviinţă Pilat.
Urmă o clipă de tăcere. Apoi Pilat îl întrebă în elină:
- Aşadar, eşti vraci?
- Nu, nu, răspunse cu vioiciune arestatul. Crede-mă, nu sunt vraci.
- Bine, dacă vrei ca asta să rămână o taină, fie. Nu are o legătură nemijlocită cu cazul tău. Afirmi, deci, că n-ai îndemnat oamenii la dărâmarea... sau incendierea, sau distrugerea pe altă cale a templului?
- Nu am îndemnat pe nimeni, hegemon, repet, la astfel de fapte. Par eu un om slab de minte?
- E adevărat, nu pari un om slab de minte, răspunse încet procuratorul, cu un zâmbet, dar un zâmbet înfricoşător. Jură atunci că aşa ceva nu s-a întâmplat.
- Pe ce vrei să-ţi jur? întrebă, înviorându-se vădit, omul cu mâinile dezlegate.
- Chiar şi pe viaţa ta, îi ceru procuratorul, şi e tocmai momentul să juri pe viaţa ta, deoarece, află de la mine, ea atârnă de un fir de păr.
- Nu crezi, cumva, hegemon, că tu ai atârnat-o? îl întrebă arestatul. Dacă o crezi, te înşeli amarnic.
Pilat tresări şi-i răspunse printre dinţi:
- Pot să tai firul acesta.
- Şi în privinţa asta te înşeli, îl contrazise arestatul, cu un zâmbet senin, ducându-şi mâna pavăză la ochi, spre a se feri de lumina soarelui. Recunoşti că nu poate să-l taie decât cel care a atârnat viaţa mea de acest fir?
- Da, da, rosti, zâmbind, Pilat, acum nu mă îndoiesc defel că tot soiul de gură-cască din Yerushalayim s-au ţinut după tine, pas cu pas. N-am habar de cel ce ţi-a atârnat limba în gură, dar e bine atârnată. Ia spune, e adevărat că ai intrat în Yerushalayim prin Poarta Susa, călare pe un asin, însoţit de gloata care te aclama ca pe un proroc?
Spunând aceasta, procuratorul făcu un gest spre sulul de pergament.
Arestatul îl privi cu nedumerire.
- Nici măcar nu am asin, hegemon, zise el. Am intrat în Yerushalayim într-adevăr prin Poarta Susa, dar pe jos, însoţit doar de Levi Matei, şi nimeni nu a strigat nimic, deoarece nimeni nu mă cunoştea atunci la Yerushalayim.
- Dar tu îi cunoşti cumva, urmă Pilat, cu ochii ţintă la Yeshua, pe Dismas, Hestas şi pe Baraba?
- Nu-i cunosc pe aceşti oameni buni, răspunse arestatul.
- Spui adevărul?
- Adevărul.
- Şi acum, răspunde, pentru ce tot zici „oameni buni”? Le spui tuturor aşa?
- Tuturor, încuviinţă arestatul, oameni răi nu sunt pe lume.
- Pentru prima oară aud una ca asta, zâmbi ironic Pilat. Dar poate că nu cunosc destul viaţa!... Nu e nevoie să notezi mai departe, se întoarse el spre secretar, deşi acesta nu mai nota nimic, şi urmă, adresându-se din nou arestatului: Ai citit despre asta în vreo carte elinească?
- Nu, cu mintea mea am ajuns să cuget astfel.
- Şi propovăduieşti lucrul ăsta?
- Da.
- Şi centurionul Marcus, de pildă, poreclit Moartea-Şobolanilor, cum e după părerea ta, bun?
- Da, răspunse arestatul, e bun; însă, ce-i drept, e un nefericit. De când oamenii buni l-au slutit, a devenit aspru şi crud. Ar merita să se ştie cine l-a schilodit.
- Îti spun eu, bucuros, îi răspunse Pilat, fiindcă am fost de fată. Oamenii buni se năpusteau asupra lui, ca nişte câini asupra ursului. Germanii îl apucaseră de gât, de mâini şi de picioare. Manipul-ul de infanterie căzuse în încercuire, şi, dacă din flanc nu ar fi pătruns un escadron de cavalerie, pe care îl comandam eu, tu, filozofule, nu ai mai fi avut ocazia să stai de vorbă cu Moartea-Şobolanilor. Acestea s-au petrecut în bătălia de la Idistaviso, în Valea Fecioarelor.
- Dacă aş fi putut sta de vorbă cu el, zise deodată visător arestatul, sunt convins că s-ar fi schimbat mult.
- Presupun, se grăbi să riposteze Pilat, că nu i-ar fi făcut plăcere legatului legiunii, dacă ai fi încercat să vorbeşti cu vreunul din ofiţerii sau soldaţii săi. De altfel, asta nici nu se va întâmpla, spre norocul tuturor, şi cel dintâi care va avea grijă de lucrul acesta voi fi eu.
În clipa aceea, sub colonadă, veni în zbor ca o săgeată o rândunică; descrise un cerc sub plafonul aurit, coborî mai jos, gata-gata să atingă cu aripa-i ascuţită chipul statuii de bronz dintr-o firidă şi dispăru apoi după capitelul unei coloane. Plănuise, poate, să-şi facă acolo cuibul.
Cât ţinu zborul rândunicii, în capul procuratorului, acum limpede şi uşor, se închegă următoarea formulă: interogându-l cu de-amănuntul pe filozoful vagabond Yeshua, poreclit Ha-Nozri, hegemonul nu a găsit elementele constitutive ale unei infracţiuni, şi, mai ales, nu a constatat nici o legătură între faptele lui Yeshua şi tulburările ce avuseseră loc cu puţin înainte de Yerushalayim. Filozoful vagabond s-a dovedit a fi un alienat mintal şi, drept urmare a acestei constatări, procuratorul nu confirmă sentinţa de moarte a lui Ha-Nozri, dată de Micul Sinedriu. Având în vedere că vorbele utopice, scornite de mintea tulburată a lui Ha-Nozri, ar putea să provoace tulburări la Yerushalayim, procuratorul îl va exila pe Yeshua din Yerushalayim şi-l va închide în Cezareea, pe ţărmul Mării Mediterane; cu alte cuvinte, chiar acolo unde se află reşedinţa procuratorului.
Rămânea doar să dicteze secretarului hotărârea luată.
Aripile rândunicii fâlfâiră chiar deasupra capului hegemonului, pasărea zvâcni spre bazinul havuzului şi zbură de sub colonadă în grădină. Procuratorul ridică ochii şi, aţintindu-i asupra arestatului, zări lângă acesta o trâmbă de colb aprinzându-se parcă şi strălucind în soare.
- Asta e totul în legătură cu el? îl întrebă Pilat pe secretar.
- Din păcate, nu, declară pe neaşteptate secretarul, întinzându-i lui Pilat un alt pergament.
- Ce mai e? se încruntă procuratorul.
După ce citi pergamentul, se schimbă şi mai tare la faţă. Pesemne un val de sânge negru îi năvăli în obraz şi de-a lungul gâtului, sau poate alta fu pricina că pielea lui îşi pierdu nuanţa gălbuie, bătând acum în cafeniu, iar ochii i se afundară parcă în orbite.
Probabil că tot sângele o fi fost de vină, sângele care-i năvălise în cap şi-i pulsa în tâmple, fapt este că procuratorului i se tulbură vederea. I se năzări deodată că vede cum capul arestatului începe să plutească şi apoi se face nevăzut, iar în locul lui apare un altul, pleşuv, cu o cunună de aur, cu zimţi rari; pe frunte avea o rană rotundă, deschisă, unsă cu alifie. O gură ştirbă, căzută, cu buza de jos atârnându-i capricioasă. Lui Pilat i se năzări deodată că nu mai vede coloanele trandafirii ale balconului, că acoperişurile depărtate ale Yerushalayimului au dispărut, că totul s-a cufundat în desişul verde al grădinilor. Ceva straniu se întâmpla şi cu auzul lui: se făcea, ca şi când undeva, departe, răsună încet şi ameninţător trâmbiţele şi se aude limpede o voce nazală, însăilând trufaş cuvintele: „Legea cu privire la lezmajestate...”
Gândurile porniră să zboare, scurte, fără şir, neobişnuite. „Sunt pierdut!...” Apoi: „Suntem
pierduţi!...” Şi un altul, cu totul absurd, printre ele, despre nu se ştie ce nemurire, şi nemurirea aceasta îi trezi un simţământ de jale insuportabilă.
Pilat se încorda tot, alungă vedenia, îşi întoarse privirea spre balcon, şi din nou ochii lui întâlniră ochii omului arestat.
- Ascultă, Ha-Nozri, vorbi procuratorul, uitându-se cam ciudat la Yeshua - chipul procuratorului era ameninţător, dar în ochi i se cuibărise neliniştea -, ai vorbit cândva despre marele cezar? Răspunde! Ai vorbit?... Sau... nu... ai vorbit?
Pilat lungi cuvântul „nu” ceva mai mult decât se cuvine în timpul unei judecăţi şi, în privirea îndreptată spre Yeshua, îi trimise acestuia un gând, pe care ar fi vrut parcă să i-l sugereze.
- E uşor şi plăcut să spui adevărul, observă arestatul.
- Nu am nevoie să ştiu, ripostă Pilat cu glas înăbuşit, plin de ură, dacă îţi este plăcut sau neplăcut să spui adevărul. Dar va trebui să-l mărturiseşti. Cântăreşte-ţi însă fiecare cuvânt, altfel te aşteaptă moartea. O moarte nu numai de neînlăturat, dar şi chinuitoare.
Nimeni nu ştia ce se petrecuse cu procuratorul Iudeii: el îşi îngădui să ridice mâna, apărându-se parcă de o rază de soare şi, ţinând-o aşa ca pe un scut, să-i trimită arestatului o privire care dădea de înţeles ceva.
- Aşadar, răspunde, urmă el, îl cunoşti pe un oarecare Iuda din Kiriat şi ce anume i-ai vorbit, dacă i-ai vorbit, despre cezar?
- Lucrurile s-au petrecut aşa, începu să povestească, bucuros, arestatul; alaltăieri seara, lângă templu, am făcut cunoştinţă cu un tânăr, care mi-a zis că este din oraşul Kiriat şi că îl cheamă Iuda. M-a poftit la el acasă, în Oraşul de Jos, şi m-a ospătat...
- E om bun? întrebă Pilat, şi o lucire diabolică îi fulgeră în ochi.
- Foarte bun, şi un om care vrea să ştie tot, încuviinţă arestatul; era tare curios să-mi cunoască ideile, s-a arătat cât se poate de primitor...
- A aprins făcliile... strecură printre dinţi, în tonul lui Yeshua, Pilat, şi ochii îi scânteiară.
- Chiar aşa, urmă Yeshua, mirându-se oarecum cât de bine informat era procuratorul; m-a rugat să-i spun ce gândesc despre stăpânire. ÎI interesa nespus.
- Şi ce ai răspuns? întrebă Pilat. Vrei să zici, poate, că ai uitat ce i-ai spus atunci? Şi în tonul procuratorului nu se mai desluşea nici o speranţă.
- Printre altele, i-am spus, mărturisi arestatul, că orice stăpânire e o silnicie, o asuprire a omului şi că va veni ziua când nu va mai fi nici stăpânirea cezarilor, nici o altfel de stăpânire. Omul va păşi în împărăţia adevărului şi a dreptăţii, unde nu va mai fi trebuinţă de stăpânirea nimănui.
- Mai departe!
- Mai departe nu a mai fost nimic, preciză arestatul; în casă s-au năpustit nişte oameni, care m-au legat şi m-au dus la închisoare.
- Străduindu-se să nu-i scape nici o vorbă, secretarul înşira repede cuvintele pe pergament.
- N-a fost, nu este şi nu va fi niciodată pe faţa pământului o stăpânire mai măreaţă şi mai minunată pentru oameni ca aceea a împăratului Tiberiu!
Glasul frânt, bolnav, al lui Pilat se amplifică. Procuratorul se uita nu se ştie de ce cu ură la secretar şi la escortă. Şi nu tu, criminal smintit, eşti cel chemat să-ţi spui părerea în această privinţă. Scoateţi escorta din balcon! zbieră deodată Pilat şi, întorcându-se spre secretar, adăugă: Lasă-mă între patru ochi cu criminalul, e vorba de un proces politic!
Soldaţii din escortă îşi ridicară lăncile şi, bocănind ritmic cu potcoavele încălţărilor, ieşiră din balcon în grădină, urmaţi de secretar.
Un timp, doar cântecul apei din havuz tulbură tăcerea de sub colonadă. Pilat privea cum pe deasupra ţevii subţiri din havuz apa se umflă treptat formând un fel de tipsie, cum se destramă marginile acestei tipsii, cum cade apa în şuviţe.
Cel dintâi vorbi arestatul.
- Faptul că am stat de vorbă cu tânărul acela din Kiriat pare a fi pricinuit o nenorocire. Presimt, hegemon, că i se va întâmpla ceva rău şi mi-e tare milă de el.
- Cred, îi răspunse procuratorul cu un zâmbet ironic, ciudat, că mai este pe lumea asta cineva, de care ar trebui să-ti fie milă mai mult decât de Iuda din Kiriat, şi care va avea o soartă cu mult mai rea decât Iuda!... Aşadar, Marcus-Moartea-Şobolanilor, călău din convingere şi cu sânge rece, oamenii care, după cum văd - procuratorul făcu un gest spre chipul maltratat al lui Yeshua -, te-au bătut pentru predicile tale, tâlharii Dismas şi Hestas, care împreună cu complicii lor au omorât patru soldaţi, şi, în sfârşit, Iuda, trădătorul acela mârşav - sunt cu toţii oameni buni, după tine?
- Da, urmă răspunsul.
- Şi va veni împărăţia adevărului?
- Va veni, hegemon, întări cu convingere Yeshua.
- Nu va veni niciodată! zbieră pe neaşteptate Pilat, cu un glas atât de înspăimântător, încât Yeshua se dădu înapoi. Tot aşa, cu mulţi ani în urmă, Pilat strigase călăreţilor săi în Valea Fecioarelor: „Spintecă-i! Taie-i! Uriaşul Marcus-Moartea-Şobolanilor a căzut în mâna duşmanului!” Procuratorul mai ridică glasul, spart de comenzile strigate altădată, aşa încât cuvintele să-i fie auzite în grădină: „Criminal! Criminal! Criminal!” Apoi, cu vocea scăzută, întrebă: Yeshua Ha-Nozri, tu crezi în puterea vreunor zei?
- Dumnezeu este unul, răspunse Yeshua, cred în El.
- Atunci, roagă-te lui! Roagă-te mai cu osârdie! Deşi... - aici glasul lui Pilat se frânse - asta nu are să te ajute. Nevastă ai? întrebă apoi Pilat, melancolic, fără să înţeleagă ce-i cu el.
- Nu, sunt singur, nu am pe nimeni.
- Odios oraş, mormăi pe neaşteptate
- procuratorul şi umerii îi tresăriră ca şi când s-ar fi înfiorat; apoi îşi frecă mâinile, spălându-le parcă: Dacă ai fi fost înjunghiat înainte de a te fi întâlnit cu Iuda din Kiriat, chiar că ar fi fost mai bine.
- Ce-ar fi să-mi dai drumul, hegemon? îl rugă pe neaşteptate arestatul, şi glasul lui avu o nuanţă de nelinişte. Văd că vor să mă omoare.
O convulsie schimonosi chipul procuratorului care, îndreptându-şi spre Yeshua ochii injectaţi, împânziţi de vinişoare roşii, glăsui:
- Socoţi, nefericitule, că un procurator roman ar da drumul unui om care a vorbit ce-ai vorbit tu? O, zei! Sau crezi oare că sunt gata să-ţi iau locul? Nu împărtăşesc ideile tale! Şi, ia aminte ce-ţi spun: dacă din clipa asta mai scoţi un singur cuvânt, dacă mai vorbeşti cu cineva, atunci păzeşte-te de mânia mea! îţi repet: păzeşte-te!
- Hegemon...
- Taci! urlă Pilat, petrecând cu o căutătură turbată rândunica ce zburase din nou în balcon. Veniţi încoace! strigă el apoi.
Când secretarul şi escorta se întoarseră la locurile lor, procuratorul confirmă sentinţa de moarte dată de adunarea Micului Sinedriu criminalului Yeshua Ha-Nozri, iar secretarul notă cuvintele lui Pilat.
În clipa următoare, în faţa lui Pilat stătea Marcus-Moartea-Şobolanilor. Procuratorul îi dădu poruncă să-l predea pe nelegiuit şefului serviciului secret şi să-i transmită ordinul ca Yeshua Ha-Nozri să fie despărţit de ceilalţi condamnaţi, iar gărzii serviciului secret să i se interzică sub ameninţarea unei pedepse crunte orice discuţie cu Yeshua şi orice răspuns la întrebările acestuia.
La un semn al lui Marcus, escorta se strânse în jurul lui Yeshua şi-l scoase din balcon.
Apoi, dinaintea procuratorului se prezentă un bărbat de o rară frumuseţe, cu barbă blondă şi pene de vultur la coif. Pe piept purta podoabe de aur, reprezentând capete de leu, pe centironul paloşului plăcuţe tot din aur, iar în picioare avea încălţări cu talpă triplă, strânse cu şireturi până la genunchi. Pe umărul stâng îşi aruncase o pelerină purpurie. Era legatul, comandant al legiunii.
Procuratorul îl întrebă unde se află în acel moment cohorta sebastiană. Legatul îl înştiinţă că această cohortă a împresurat piaţa din faţa hipodromului, unde sentinţa dată nelegiuiţilor va fi adusă la cunoştinţa poporului.
Atunci, procuratorul porunci legatului să desemneze din cohorta romană două centurii. Una din ele, sub comanda lui Marcus, va trebui să-i escorteze pe condamnaţi, carele cu cele necesare execuţiei şi pe călăi, în drumul spre Golgota, iar, o dată ajunsă acolo, să împresoare partea ei de sus. Cealaltă cohortă trebuia trimisă de îndată pe Golgota, să procedeze neîntârziat la împresurarea locului. În acelaşi scop, adică pentru a asigura paza muntelui, procuratorul îi ceru legatului să expedieze într-acolo un regiment de cavalerie auxiliar - ala siriană.
Imediat ce legatul părăsi balconul, procuratorul porunci secretarului să invite la palat pe prezidentul Sinedriului, pe doi membri ai acestuia, precum şi pe comandantul gărzii templului din Yerushalayim, adăugând că roagă să se facă în aşa fel, ca, înainte de a ţine sfat cu toţi aceşti oameni, el să poată sta de vorbă cu prezidentul între patru ochi.
Ordinul procuratorului a fost îndeplinit prompt şi întocmai; soarele, care pârjolea în acele zile cu o înverşunare nemaivăzută Yerushalayimul, nu
apucase să ajungă la zenit, când pe terasa de sus a grădinii, în dreptul celor doi lei din marmură albă ce străjuiau scara, se întâlniră procuratorul şi Iosif Caiafa, marele preot al Iudeii, prezidentul ad-interim al Sinedriului.
În grădină stăruia o tăcere adâncă. Ieşind însă de sub colonadă pe terasa de sus, scăldată în soare, terasa unde se înălţau palmieri pe picioare gigantice de elefant şi de unde ochilor procuratorului li se deschise întreaga panoramă a odiosului Yerushalayim, cu punţile lui suspendate, cu cetăţile şi, mai ales, cu acea stâncă indescriptibilă, durată din marmură, cu solzi de dragon din aur curat în loc de acoperiş - templul Yerushalayimului - procuratorul, cu auzul său fin, surprinse departe, undeva jos, acolo unde un zid de piatră despărţea terasele inferioare ale grădinii palatului de piaţa oraşului, un fel de mârâit înfundat, acoperit în răstimpuri de nişte vaiete sau strigăte slabe, subţiri.
Procuratorul îşi dădu seama că acolo, în piaţă, se şi strânsese o mare mulţime de locuitori ai Yerushalayimului, tulburaţi de ultimele frământări din oraş, că această mulţime aşteaptă cu nerăbdare pronunţarea sentinţei şi că de acolo vin şi strigătele gălăgioşilor vânzători de apă.
Procuratorul începu prin a-l pofti pe marele preot în balcon, întrucât afară era o arşiţă cumplită; dar Caiafa se scuză politicos: nu-şi putea îngădui acest lucru în ajun de sărbătoare. Pilat îşi tufli gluga pe capul său cu un început de chelie şi intră în subiect. Discuţia decurse în elină.
Procuratorul îl înştiinţă pe marele preot că a examinat cazul lui Yeshua Ha-Nozri şi a întărit sentinţa de condamnare la moarte.
Astfel, la pedeapsa capitală care urma să fie aplicată în aceeaşi zi, erau condamnaţi trei tâlhari: Dismas, Hestas, Baraba; iar, în afară de aceştia, şi numitul Yeshua Ha-Nozri. Primii doi, care aţâţaseră mulţimea la răscoală împotriva cezarului şi fuseseră prinşi, în urma unei lupte, de autorităţile romane, nu-l priveau decât pe procurator, deci, nu intrau în discuţie. Pe ceilalţi doi, Baraba şi Ha-Nozri, puseseră mâna autorităţile locale şi-i osândise Sinedriul. Potrivit legii, potrivit datinii, unuia dintre cei doi răufăcători trebuia să i se dea drumul în cinstea marii sărbători a Paştelui, care începea în ziua aceea. Aşadar, procuratorul vrea să ştie pe care din cei doi răufăcători intenţionează să-l elibereze Sinedriul. Pe Baraba, sau pe Ha-Nozri?
Caiafa dădu din cap, vrând să arate că întrebarea îi este limpede, şi răspunse:
- Sinedriul cere să fie eliberat Baraba.
Procuratorul ştia prea bine că acesta va fi răspunsul marelui preot, dar ţelul lui era să arate că un asemenea răspuns îi trezeşte o adâncă uimire.
Ceea ce şi făcu Pilat cu multă iscusinţă. Arcurile sprâncenelor se săltară pe chipu-i semeţ şi procuratorul, mirat, îl privi drept în ochi pe marele preot.
- Mărturisesc, răspunsul acesta m-a uimit, rosti blând procuratorul; mă tem să nu fie vorba de o neînţelegere...
Şi Pilat lămuri mai pe larg ce voia să spună. Autorităţile romane nu atentează câtuşi de puţin la drepturile autorităţilor locale religioase; marele preot ştie bine că aşa este. De data aceasta, însă, e neîndoielnic vorba de o greşeală. Şi îndreptarea acestei greşeli interesează, de bună seamă, autorităţile romane.
Într-adevăr, fărădelegile săvârşite de Baraba şi de Ha-Nozri nu se puteau asemui în ceea ce priveşte gravitatea lor. Dacă al doilea, un om vădit nebun, se făcuse vinovat prin vorbele sale lipsite de noimă, rostite la Yerushalayim şi în alte câteva locuri, primul purta povara unor fapte mult mai grave. Nu numai că-şi îngăduise să cheme poporul la răzvrătire, dar, la încercarea de a fi prins, ucisese pe unul din străjeri. Baraba este cu mult mai primejdios decât Ha-Nozri.
Ţinând seama de cele arătate, procuratorul îl roagă pe marele preot să revizuiască hotărârea luată şi să-l elibereze pe acela dintre cei doi osândiţi care se dovedeşte a fi mai puţin primejdios; şi acesta este, fără nici o îndoială, Ha-Nozri. Aşadar?...
Cu glas încet, dar ferm, Caiafa arătă că Sinedriul a studiat cu luare-aminte faptele celor doi şi aduce pentru a doua oară la cunoştinţa procuratorului că intenţionează să-l pună în libertate pe Baraba.
- Cum? Chiar şi după demersul meu? Demersul făcut de cel a cărui persoană reprezintă puterea Romei? Mare preot, repetă pentru a treia oară ce ai rostit.
- Şi pentru a treia oară îţi repet că-l vom pune în libertate pe Baraba, răspunse încet Caiafa.
Totul se sfârşise şi cei doi nu mai aveau nimic a-şi spune. Ha-Nozri era pentru totdeauna pierdut, iar durerile cumplite, necruţătoare, ale procuratorului nu mai avea cine să le tămăduiască; ele nu aveau leac, în afară de moarte. Dar un alt gând străfulgera mintea lui Pilat. Aceeaşi mâhnire inexplicabilă, aceeaşi întristare adâncă ce-l mai cuprinsese pe când şezuse în balcon îi străbătea acum întreaga făptură. Încercă pe loc să şi-o explice şi explicaţia se dovedi ciudată: avea senzaţia tulbure că, vorbind cu cel osândit, nu spusese tot ce avea de spus, nu ascultase tot ce se cuvenea să asculte.
Pilat alungă acest gând, care-şi luă zborul într-o clipă, aşa cum venise. Îşi luă zborul, dar mâhnirea rămase la fel de inexplicabilă, căci nu i-o putu, fireşte, explica un alt gând fugar, ce-i trecuse ca fulgerul prin minte, ca să se stingă de îndată - „Nemurirea... a venit nemurirea...” A cui nemurire venise?
Procuratorul nu înţelese acest lucru; dar gândul la enigmatica nemurire îl făcu să îngheţe, aşa cum stătea în bătaia soarelui dogoritor.
- Bine, zise Pilat, aşa să fie.
Întoarse capul şi îşi plimbă privirea în jur, uimit de schimbările petrecute. Pierise tufa încărcată de trandafiri înfloriţi, pieriseră chiparoşii ce străjuiau terasa de sus, şi granatul, şi desişul verde al grădinii, şi statuia albă ascunsă în desiş. Totul pierise; prin faţa ochilor săi pluti o învolburare stacojie; în ea se clătinau lujerele unor plante acvatice, care se urniră din loc cătând cine ştie încotro, iar, împreună cu ele, se urni şi Pilat. Acum îl stăpânea, arzându-l şi înăbuşindu-l, cea mai groaznică dintre mânii - mânia neputinţei.
- Mă înăbuş, rosti Pilat, mă înăbuş!
Cu mâna rece, jilavă, îşi smuci paftaua de la gulerul mantiei, şi aceasta căzu pe nisip.
- Astăzi e zăpuşeală, undeva s-a dezlănţuit furtuna, observă Caiafa, privind întruna chipul congestionat al procuratorului şi prevăzând toate chinurile ce-l mai aşteaptă. „O, ce cumplită e luna Nisan în anul acesta!”
- Nu, zise Pilat, nu zăpuşeala e de vină, mă înăbuşă aerul pe care-l respir împreună cu tine, Caiafa, şi, îngustându-şi ochii, Pilat adăugă cu un zâmbet: Ia seama, mare preot!
Ochii negri ai marelui preot scăpărară - şi cu nimic mai prejos decât o făcuse Pilat puţin înainte - el aşternu pe chipul său o expresie de adâncă uimire.
- Ce mi-e dat să aud, procuratorule? răspunse mândru şi calm Caiafa. Mă ameninţi după sentinţa dată de Sinedriu, întărită de tine însuţi? Oare e cu putinţă? Ne-am obişnuit ca procuratorul roman să-şi măsoare vorbele înainte de a le rosti. De nu ne-ar auzi careva, hegemon!
Pilat îşi aţinti ochii stinşi spre marele preot şi, rânjind, îşi stoarse un zâmbet.
- Ce spui, mare preot! Cine ar putea să ne audă aici, în clipa asta? Semăn eu oare cu băieţandrul care astăzi va fi executat? Mă crezi copil, Caiafa? Ştiu ce spun şi unde spun. În jurul grădinii e un cordon de soldaţi, în jurul palatului alt cordon; nici un şoarece n-ar putea pătrunde aici! Dar nu numai un şoarece, n-ar putea pătrunde nici ăla, cum îi zice... din Kiriat. Fiindcă veni vorba, îl cunoşti, mare preot? Da... De-ar fi pătruns aici unul ca el, s-ar fi căit nespus, de asta cred că nu te îndoieşti o clipă? Şi să ştii, mare preot, de azi înainte n-ai să-ţi mai afli liniştea! Nici tu, nici poporul tău - şi Pilat arătă cu mâna departe, spre dreapta, acolo unde sus de tot, în înalturi, se profila templul cuprins de învăpăierile soarelui - ţi-o spun eu, Pilat din Pont, călăreţul cu Lancea de Aur!
- Ştiu, ştiu, răspunse neînfricat Caiafa, cel cu barba neagră şi ochii îi scăpărară. Înălţă mâna spre cer şi urmă: Ştie poporul iudeu că-l urăşti de moarte, şi multe suferinţe ai să-i aduci, dar n-ai să-l poţi pierde! Dumnezeu o să-l apere. O să ne audă, o să audă cezarul atotputernic şi o să ne ferească de cumplitul Pilat.
- O, nu! strigă Pilat şi, după fiecare cuvânt rostit, se simţea tot mai uşurat: nu trebuia să se mai prefacă, nu era nevoie să-şi măsoare vorbele. Prea te-ai plâns de mine cezarului, şi acum e rândul meu, Caiafa! Acum are să zboare vestea, dar n-am să i-o trimit guvernatorului în Antiohia, şi nici la Roma, ci, de-a dreptul la Capri, însuşi împăratului, ca să afle că voi, la Yerushalayim, îi scăpaţi de la moarte pe răzvrătiţii notorii. Şi potolesc eu setea Yerushalayimului, dar nu cu apă din eleşteul lui Solomon, cum am vrut atunci spre binele vostru, nu, nu cu apă! Adu-ţi aminte cum a trebuit să scot de pe pereţi scuturile cu însemnele împăratului, să mut oştile de pe un loc pe altul şi, vezi bine, a trebuit să vin, să văd cu ochii mei ce se petrece la voi! Ţine minte ce-ţi spun, mare preot, ai să vezi aici, la Yerushalayim, multe cohorte, da, multe! Sub zidurile oraşului va veni toată Legiunea Fulminanta, va veni călărimea arabă; atunci o să auzi tu plânset amar şi gemete şi atunci o să-ţi aminteşti de Baraba cel salvat şi ai să regreţi că ai trimis la moarte pe filozoful cu paşnica lui predică!
Chipul marelui preot se acoperi de pete roşii, ochii îi ardeau. Zâmbi, ca şi procuratorul, rânjindu-şi dinţii, şi răspunse:
- Crezi, oare, procuratorule, ceea ce spui în clipa asta? Nu, nu crezi! Nu pace, o, nu, ne-a adus la Yerushalayim ademenitorul poporului, şi tu, călăreţule, o înţelegi perfect. Ai vrut să-l laşi slobod, ca să răzvrătească mulţimea, să profaneze credinţa şi să îngenuncheze poporul iudeu sub săbiile romanilor! Dar eu, mare preot al iudeilor, cât voi trăi pe lume, nu voi îngădui să fie pângărită credinţa şi voi apăra poporul! Auzi, Pilat? Zicând aceasta, Caiafa ridică mâna ameninţător: Ascultă, procuratorule!
Caiafa tăcu, şi procuratorului i se păru din nou că aude vuietul mării rostogolindu-se până la zidurile grădinii lui Irod cel Mare. Venind de jos, vuietul se ridica până la picioarele, până la faţa procuratorului; în spatele lui, dincolo de aripile palatului, răsuna glasul alarmat al trâmbiţelor, scrâşnetul greu al sutelor de picioare, zăngănit de arme. Procuratorul îşi dădu seama că infanteria romană pornise conform ordinului său şi se îndrepta spre locul unde avea să se desfăşoare parada, înfricoşătoare pentru răsculaţi şi tâlhari, din preajma execuţiei.
- Auzi, procuratorule? repetă încet marele preot. Ai să-mi spui oare - aici marele preot ridică amândouă mâinile, şi gluga întunecată îi căzu de pe cap - că toate acestea le-a stârnit jalnicul tâlhar Baraba?
Cu dosul palmei, procuratorul îşi şterse fruntea umedă şi rece, privi în pământ, apoi, scrutând cerul printre gene, văzu discul de foc al soarelui aproape deasupra creştetului său, iar umbra lui Caiafa, strânsă, chircită, la coada unuia dintre lei; şi spuse încet şi nepăsător:
- Se apropie de amiază. Ne-am luat cu vorba, dar trebuie să continuăm.
Cerându-şi scuze marelui preot în cuvintele cele mai alese, Pilat îl pofti să aştepte pe o bancă, la umbra magnoliei, până ce va chema persoanele menite să ia parte la o ultimă şi scurtă consfătuire, şi va mai da un ordin relativ la execuţie.
Caiafa se înclină politicos, ducându-şi mâna la inimă, şi rămase în grădină, iar Pilat se întoarse în balcon. Acolo îi ordonă secretarului ce-l aştepta să-i poftească în grădină pe legatul legiunii, pe tribunul cohortei, pe cei doi membri ai Sinedriului, precum şi pe şeful gărzii templului, care tocmai stăteau în aşteptare pe terasa de jos a grădinii, într-un chioşc rotund cu havuz. Adăugând că nu va întârzia să se alăture celor din grădină, Pilat se retrase în palat.
În timp ce secretarul îi chema pe cei ce urmau să ia parte la sfat, într-o încăpere cu storuri negre trase, cufundată în penumbră, procuratorul se întâlni cu un bărbat al cărui chip era pe jumătate ascuns în glugă, deşi razele soarelui, neputând să pătrundă înăuntru, nu aveau cum să-l supere. Întrevederea a fost foarte scurtă. Procuratorul schimbă cu dânsul în şoaptă doar câteva cuvinte, după care acesta se retrase, iar Pilat, traversând colonada, ieşi în grădină.
Acolo, în prezenţa tuturor celor pe care dorise să-i vadă, procuratorul declară solemn şi rece că încuviinţează osândirea la moarte a lui Yeshua Ha-Nozri, informându-se totodată, oficial, la membrii Sinedriului, căruia dintre răufăcători doresc ei să i se cruţe viaţa. Auzind numele lui Baraba, procuratorul zise:
- Foarte bine! apoi porunci secretarului să consemneze de îndată aceasta în protocol, strânse în pumn paftaua pe care i-o ridicase din nisip secretarul şi rosti solemn: E timpul!
Porniră cu toţii în jos, pe treptele scării largi de marmură, străjuită de doi pereţi de trandafiri ce răspândeau un parfum ameţitor, coborând mereu mai jos spre zidul palatului, spre poarta ce dădea într-o piaţă largă, pietruită, la capătul căreia, de cealaltă parte, se înălţau coloanele şi statuile din arenele Yerushalayimului.
De cum ieşiră din grădină în piaţă şi se urcară pe podiumul înalt şi spaţios de piatră ce domina piaţa, Pilat, privind în jur printre gene, se lămuri asupra situaţiei.
Drumul pe care-l străbătuse cu câteva clipe mai înainte, adică drumul de la zidul palatului până la podium, era pustiu; în schimb, piaţa din faţa sa dispăruse. O potopise mulţimea. Aceasta s-ar fi revărsat şi peste podium, şi peste acel drum rămas pustiu, dacă n-ar fi ţinut-o în loc un rând triplu de soldaţi din legiunea sebastiană, la stânga lui Pilat, şi acela al soldaţilor din cohorta auxiliară ituriană, la dreapta lui. Aşadar, Pilat se urcă pe podium, închizând pleoapele şi strângând în pumn cu străşnicie, maşinal şi fără rost, paftaua aceea. Procuratorul închisese ochii nu pentru că-l orbise soarele, nu! O făcuse fiindcă nu voia să vadă grupul de osândiţi, care, după cum ştia prea bine, era acum împins în urma lui pe podium.
Îndată ce mantia albă cu căptuşeala sângerie se ivi sus, pe stânca ce domina marea de oameni, Pilat, orbit, simţi revărsându-i-se în urechi o undă sonoră: „Ha-a-a-a...” întâi încet, venind de undeva de departe, de lângă hipodrom, apoi, crescând asemenea unui tunet, şi, după ce-şi păstră câteva clipe tăria, începu să scadă. „M-au văzut”, gândi procuratorul. Dar n- apucă unda să se domolească cu totul, când alta îşi porni deodată colindul, vibrând cu şi mai mare putere decât cea dinainte, iar în această a doua undă se desluşea un clocot şuierător, aidoma clocotului iscat de un talaz în spume, în al cărui tumult se învălmăşeau gemete răzleţe de femei. „Au fost suiţi pe eşafod, îşi spuse Pilat; gemetele sunt ale câtorva femei strivite, în vreme ce mulţimea s-a repezit înainte.”
Aşteptă un timp, ştiind că nici o forţă nu ar putea sili mulţimea să amuţească, până ce nu se va revărsa tot ce se adunase într-însa, şi nu va amuţi singură. Când clipa aceea veni, procuratorul îşi repezi în sus mâna dreaptă, şi peste mulţime se aşternu o tăcere desăvârşită. Atunci, Pilat aspiră adânc-adânc în piept aerul fierbinte şi strigă:
- În numele cezarului!... şi glasul lui frânt pluti peste miile de capete.
În urechi îi năvăli de câteva ori un strigăt metalic - cohortele de soldaţi, avântându-şi lăncile şi însemnele în aer, vuiră:
- Trăiască cezarul!
Pilat îşi ridică ochii drept în soare. Sub pleoape îi ţâşni o flacără verde care-i învălui creierul; şi glasul lui răguşit străpunse văzduhul, peste mulţime, rostind în arameică:
- Patru nelegiuiţi, arestaţi la Yerushalayim pentru omor şi instigare la răscoală, pentru nesocotirea legilor şi profanarea credinţei, au fost osândiţi la o moarte ruşinoasă - răstignirea. Osânda va fi îndeplinită îndată pe Golgota! Nelegiuiţii - Dismas, Hestas, Baraba şi Ha-Nozri - se şi află în faţa voastră!
Pilat arătă cu mâna spre dreapta, fără să-i vadă pe cei osândiţi, dar ştiind că sunt acolo unde se cuvenea să fie.
Mulţimea îi răspunse printr-un vuiet prelung, parcă de mirare sau uşurare. Când vuietul se stinse, procuratorul urmă:
- Vor muri însă numai trei, fiindcă, după lege şi datină, în cinstea sărbătorii Paştelui unuia dintre osândiţi, la alegerea Micului Sinedriu şi cu încuviinţarea autorităţilor romane, generosul cezar îi redă viaţa demnă de dispreţ!
Strigând aceste cuvinte, Pilat auzea cum vuietul se stinge treptat, şi peste tot şi toate se aşterne o linişte adâncă. Nu mai desluşea nici o suflare, nici un foşnet, ba chiar veni clipa când i se păru că pierise întreaga fire. Oraşul pe care-l ura atâta murise, şi doar el, procuratorul, mai rămăsese în picioare, singur, cu obrazul rezemat de cer, mistuit de razele pieptişe ale soarelui. Pilat mai tăcu vreo câteva clipe, apoi strigă răspicat:
- Numele celui căruia i se va da drumul de îndată în faţa voastră e...
Din nou făcu o pauză înainte de a rosti numele, chibzuind dacă spusese tot ce se cuvenea; deoarece ştia că oraşul mort se va reînsufleţi după ce el va fi rostit numele fericitului şi nici una din vorbele sale nu se va mai putea auzi după aceea.
„Am spus tot? îşi şopti, fără glas, Pilat. Tot. Numele!” Şi, rostogolind litera „r” peste oraşul învăluit în tăcere, procuratorul strigă:
- Bar-raba!
În clipa aceea i se păru că, ţiuind strident, soarele plesni deasupra capului său, revărsându-şi văpaia în urechile lui. Şi, în văpaia aceasta, se-nvolburau sălbatic urlete, ţipete ascuţite, gemete, hohote de râs şi fluierături.
Pilat se întoarse şi o porni înapoi, spre treptele ce coborau de pe podium, cu ochii la mozaicul pestriţ al pardoselii de sub picioarele sale, ca să nu se poticnească. Ştia că acum, în spatele lui, pe podium, zboară ca o grindină monede de bronz şi curmale, că, în mulţimea ce urlă, oamenii se caţără, strivindu-se unii pe alţii, să vadă cu ochii lor minunea - cum se smulge din ghearele morţii omul! Cum desfac legionarii frânghiile care-l legau, pricinuindu-i fără să vrea o durere ascuţită în braţele răsucite la interogatoriu, cum se schimonoseşte şi geme acest om, schiţând totuşi un zâmbet stupid, de nebun.
Procuratorul ştia că, în vremea asta, escorta însoţea spre treptele laterale pe cei trei cu mâinile legate, pentru a-i duce pe drumul dinspre apus, afară din oraş, pe Golgota. Pilat deschise ochii numai după ce ajunse în spatele podiumului, ştiind că scăpase de primejdia de a-i vedea pe osândiţi.
Prin vuietul mulţimii ce se potolea treptat se auzeau acum desluşit strigătele pătrunzătoare ale crainicilor, repetând în limba arameică şi elină ceea ce procuratorul strigase cu câteva clipe mai înainte. În afară de toate acestea, auzi apropiindu-se un tropot cadenţat de copite şi glasul trâmbiţei cântând o melodie scurtă şi veselă. Acestor sunete le răspunseră fluierăturile sfredelitoare ale copiilor căţăraţi pe acoperişurile caselor rânduite pe strada care ducea de la bazar spre piaţa hipodromului şi strigăte de: „Ia seama!”
Un soldat, care stătea singuratic în partea pustie a pieţei, ţinând în mână un însemn, îl avântă speriat, şi întreaga procesiune - procuratorul, legatul legiunii, secretarul şi escorta - se opri.
În trap tot mai întins, un grup de călăreţi ieşi ca vântul în piaţă, ca, tăindu-i marginea, să ocolească mulţimea de oameni şi să se îndrepte spre Golgota, luând-o pe drumul cel mai scurt, prin ulicioara de sub zidul de piatră năpădit de viţă de vie.
Comandantul călăreţilor, un sirian, micuţ ca un băieţandru, tuciuriu ca un mulatru, ajungând în goana calului în dreptul lui Pilat, strigă ceva cu glas subţire, scoţând din teacă sabia. Calul iute, negru ca pana corbului, tot numai spume, se smuci, ridicându-se pe picioarele dinapoi. După ce vârî sabia în teacă, tânărul comandant biciui calul peste grumaz, făcându-l să cadă pe picioare, şi porni în goană pe ulicioară, îndepărtându-se în galop. În urma lui, în rânduri de câte trei, într-un nor de praf, zburau călăreţii, şi vârfurile lăncilor, uşoare, de bambus, săltau; pe dinaintea procuratorului treceau ca vântul chipuri ce păreau şi mai întunecate în contrast cu turbanele albe şi dinţii sclipitori, ce şi-i arătau rânjind.
Stârnind nori de praf, călăreţii pătrunseră în ulicioară, şi ultimul care trecu prin faţa lui Pilat fu un soldat, în spate cu o trâmbiţă sclipind în soare.
Ferindu-se de praf cu o mână şi strâmbându-se nemulţumit, Pilat porni mai departe, spre poarta grădinii palatului; în urma lui veneau legatul, secretarul şi escorta.
Era în jurul orei zece dimineaţa.

Supliciul

Soarele sta să se prăvale peste muntele Golgota, iar muntele era împresurat de un dublu cordon de soldaţi.
Pâlcul de călăreţi ce tăiase aproape de prânz calea procuratorului se îndrepta în trapul cailor spre Poarta Hebronului. Calea le şi fusese deschisă. Pedestraşii din cohorta Capadocia împinseseră pe laturile drumului mulţimea de oameni, asini şi cămile, iar călăreţii, tropotind şi ridicând trâmbe albe de praf până la cer, ajunseseră la răscrucea a două drumuri: cel de sud, către Betleem, şi cel de nord-vest, către Jaffa. Călăreţii o luară pe drumul de nord-vest. Aceiaşi capadocieni, postaţi din loc în loc pe marginile drumului, măturaseră din vreme, într-o parte şi alta, toate caravanele zorite să ajungă la Yerushalayim în ziua sărbătorii. Mulţimea de pelerini se îmbulzeau în spatele soldaţilor, lăsându-şi în părăsire corturile vărgate, pe care le întinseseră la popasuri, de-a dreptul pe iarbă. Străbătând cam un kilometru, călăreţii depăşiră cohorta a doua a Legiunii Fulminanta şi, după alt kilometru, ajunseseră cei dintâi la poalele Golgotei. Aici descălecară. Comandantul îi împărţi în cete, care împresurară poalele colinei joase, lăsând liberă numai ieşirea la drumul spre Jaffa.
Nu mult după aceea, ajunse la colină şi cohorta a doua şi se aşeză de pază, mai sus, încercuind culmea.
În sfârşit, sosi şi centuria comandată de Marcus-Moartea-Şobolanilor. Soldaţii mărşăluiau pe marginile drumului, iar între şiruri, pe un car, escortaţi de garda secretă, erau duşi cei trei osândiţi cu tăbliţe albe la gât, pe care sta scris în arameică şi elină „tâlhar şi răzvrătit”.
Carul osândiţilor era urmat de altele încărcate cu stâlpi proaspăt geluiţi şi cu drugi de lemn ţintuiţi transversal, cu funii, sape, găleţi şi topoare. Pe carele acestea se aflau şi cei şase călăi. La urmă călăreau centurionul Marcus, şeful gărzii templului din Yerushalayim, şi bărbatul cu glugă căruia îi vorbise în treacăt Pilat în odaia întunecoasă a palatului. Procesiunea se încheia cu un şir de soldaţi, iar apoi venea mulţimea - vreo două mii de gură-cască ce înfruntaseră căldura aceea de iad, dornici să asiste la interesantul spectacol.
La aceşti gură-cască din oraş se adăugaseră şi pelerinii, lăsaţi să treacă în coada procesiunii. Cortegiul începu să urce pe Golgota în strigătele ascuţite ale crainicilor care repetau proclamaţia rostită de Pilat la amiază.
Călărimea îi lăsă să treacă pe toţi, dar centuria a doua nu-i lăsă decât pe cei cu rost la ceremonia supliciului, apoi, cu o manevră rapidă, risipi mulţimea jur-împrejur pe colină, aşa încât ea se afla acum strânsă între pedestraşii de pe culme şi călăreţii de la poale. Oamenii puteau privi supliciul doar printre rândurile, nu prea dese, de pedestraşi.
Trecuseră astfel mai bine de două ceasuri de când începuse urcuşul pe Golgota; soarele scăpata spre asfinţit, dar căldura se dovedea încă insuportabilă; pentru soldaţii din ambele cordoane era un chin, mureau de plictiseală şi-i blestemau în gând pe cei trei tâlhari, urându-le din suflet să moară cât mai repede.
Cu fruntea brobonită şi cămaşa albă întunecată de sudoare, măruntul comandant al călăreţilor
înşiraţi la poalele colinei se apropia mereu de căldarea din piele groasă, aflată la-ndemâna primelor rânduri, scotea apă în pumni, bea şi-şi uda turbanul. După ce se mai răcorea puţin, se depărta şi începea să bată înainte şi înapoi drumul prăfuit ce ducea spre culme. Lunga lui spadă lovea încălţările de piele încheiate cu şireturi. Comandantul voia să dea oamenilor săi un exemplu de tărie; dar fiindu-i milă de soldaţi, le îngădui să-şi pună în piramidă lăncile şi să-şi arunce deasupra pelerinele albe. Sub acest soi de corturi, sirienii se mai putură adăposti de soarele dogoritor. Găleţile se deşertau văzând cu ochii, astfel că oştenii din diferite centurii porniseră pe rând să care apă dintr-o vâlcea de la poalele colinei, unde, prin valurile de zăduf, la umbra firavă a unor duzi subţiratici, abia îşi mai ducea zilele un pârâu cu apă tulbure. Tot acolo, încercând să se adăpostească la umbra nestatornică a pomilor, stăteau în picioare, plictisiţi, păzitorii de cai, ţinând de căpestre caii toropiţi de arşiţă. Lehametea soldaţilor şi ocările lor la adresa tâlharilor erau de înţeles. Temerile procuratorului în privinţa unor tulburări ce-ar fi putut izbucni cu prilejul supliciului în odiosul oraş al Yerushalayimului nu fuseseră, din fericire, justificate. Iar când se scurse şi cel de-al treilea ceas al supliciului, între cele două cordoane - cel de sus, pedestrimea, şi cel de jos, călărimea - la poalele colinei nu rămăsese, contrar aşteptărilor, nici măcar un singur om. Soarele se abătuse dogoritor peste mulţimea grămădită şi o gonise îndărăt spre Yerushalayim. Între cordoanele celor două unităţi romane nu se mai aflau decât doi câini, probabil fără stăpân, ajunşi cine ştie cum acolo. Dar şi ei erau potopiţi de căldură şi se lungiseră, cu limbile spânzurate şi suflând din greu, fără să dea cea mai mică atenţie şopârlelor cu spinările verzi, singurele vietăţi ce nu se temeau de dogoare şi lunecau de colo-colo printre bolovanii încinşi şi tulpinile răsucite şi spinoase ale tufelor lipite de pământ.
Nimeni nu încercase să-i elibereze pe osândiţi, nici în Yerushalayimul înţesat de trupe, nici aici, pe colina împresurată de paza armată; mulţimea se reîntoarse în oraş, fiindcă, într-adevăr, nu era nimic deosebit de văzut la acest supliciu, în timp ce acolo, în cetate, se desfăşurau pregătirile pentru marea sărbătoare a Paştilor, ce avea să înceapă spre seară.
Pedestraşii romani din cordonul de sus sufereau şi mai mult decât călăreţii. Singura învoire la care se îndurase centurionul lor, Moartea-Şobolanilor, fusese ca soldaţii să-şi scoată coifurile şi să-şi acopere capul cu fâşii de pânză muiate în apă, dar să rămână în picioare şi cu lancea în mână.
El însuşi, ca şi ceilalţi, cu o pânză pe cap, uscată însă, se plimba în sus şi în jos, aproape de grupul călăilor, fără să-şi fi scos măcar de pe tunică insignele de argint cu capete de lei şi păstrându-şi cu dârzenie spada şi pumnalul. Soarele cădea drept pe centurion fără să-l supere parcă, dar la capetele de lei nu te puteai uita, te orbea scăpărarea argintului ce părea incandescent.
Chipul mutilat al centurionului nu exprima nici oboseală, nici nemulţumire; părea că uriaşul oştean ar fi fost în stare să umble o zi întreagă aşa cum era, şi noaptea toată, şi ziua următoare; în sfârşit, atâta cât ar fi fost nevoie să umble astfel cu mâinile pe greul centiron, cu plăci de aramă, privind cu aceeaşi asprime când la stâlpii cu cei osândiţi, când la soldaţii din cordon, dând deoparte, cu vârful încălţării lui prăfuite şi cu aceeaşi indiferenţă, oseminte omeneşti, albite de vreme sau frânturile de silex printre care călca.
Omul cu glugă se aşezase nu departe de stâlpi, pe un trepied şi stătea într-o molcomă nemişcare; totuşi, de plictiseală, mai zgâria din când în când cu o nuieluşă în nisipul încins din dreptul lui.
Am spus că dincolo de cordonul călăreţilor nu mai rămăsese suflet de om, dar nu e tocmai aşa. Un om tot se mai afla acolo, dar nu putea fi văzut de oricine. Se aşezase nu pe partea drumului unde trecerea fusese deschisă şi de unde i-ar fi venit mai uşor să privească supliciul, ci pe versantul de miazănoapte, acolo unde povârnişul nu era nici lin şi nici accesibil, ci abrupt, cu gropi în bolovăniş, acolo unde, într-un prăvăliş, agăţându-se cu sete de pământul arid, blestemat de ceruri, încerca să mai trăiască un smochin prăpădit.
Tocmai sub acel smochin, sub care nu aflai umbră, se aşezase pe o piatră, chiar de la început, adică de peste trei ore, singurul spectator, nu participant, la supliciu. Da, ca să privească supliciul, omul acela nu-şi alesese locul cel mai bun, ci pe cel mai rău. Dar şi de aici puteai vedea stâlpii, puteai vedea printre oştenii de pază cele două pete strălucitoare de pe pieptul centurionului, şi asta, pentru un om care dorea să treacă neobservat şi nimeni să nu-l tulbure, era desigur destul.
Cam cu patru ore înainte, chiar la începutul supliciului, omul acela avusese cu totul altă atitudine, ba chiar ar fi putut fi luat repede la ochi şi poate tocmai asta îl făcuse să se poarte altminteri acum, izolându-se.
Omul apăruse pentru prima dată printre întârziaţi, atunci când procesiunea, trecând de cordonul soldaţilor, abia suise pe culme. Răsufla din greu şi nu mergea la pas, ci suia în goană colina, croindu-şi cale cu violenţă prin mulţime, iar când văzu cum în faţa lui, ca şi a celorlalţi, se-nchide cordonul, recurse la un şiretlic naiv, prefăcându-se a nu înţelege strigătele celor ce-i porunceau să se oprească, şi dădu să se strecoare nebuneşte printre soldaţi până la locul supliciului, unde tocmai coborau din car osândiţii. Pentru asta primi în piept o lovitură grea cu capătul bont al lăncii şi sări înapoi cu un ţipăt, dar nu din pricina durerii, ci a deznădejdii. Aruncă spre legionarul care-l lovise o privire tulbure, şi cu totul indiferentă, aidoma unui om nesimţitor la durerile fizice.
Tuşind şi răsuflând din greu, ţinându-se cu mâna de piept, o luă la goană în jurul colinei, vrând să găsească pe versantul de miazănoapte vreo spărtură în cordonul de soldaţi şi să se strecoare până la locul supliciului. Dar acum era prea târziu, cordonul se închisese strâns, iar omul, cu chipul schimonosit de suferinţă, trebui să renunţe la tentativa de a-şi deschide drum spre carele de unde se descărcau stâlpii. Această tentativă ar fi putut duce doar la arestarea lui, ceea ce nu i-ar fi convenit câtuşi de puţin, mai ales în acea zi.
Astfel, el se îndreptă spre văgăuna unde era atâta linişte şi nimeni nu-l putea tulbura.
Aşezat pe o piatră, omul acela cu barba neagră, cu ochii arşi de soare şi nesomn, era cuprins de o grea amărăciune. Suspinând, ba îşi descheia talethl-ul tocit în timpul pribegiei, care din albastru ajunsese de un cenuşiu murdar, şi-şi dezgolea pieptul lovit de lance şi îmbâcsit de sudoare; ba, cuprins de un chin insuportabil, îşi înălţa ochii la cer, urmărind cei trei vulturi ce se roteau de multă vreme prin văzduh, presimţind ospăţul ce-i aştepta sau îşi pironea privirile disperate în pământul galben, cătând la o ţeastă de câine pe jumătate roasă ori urmărea şopârlele ce alergau în jurul lui.
Suferea atât de mult, încât din vreme în vreme îşi vorbea sieşi cu voce tare:
- Ah, ce nerod sunt... bolborosea el, legănându-se a jale pe piatră, copleşit de durerea ce-i măcina inima şi zgâriindu-şi pieptul înnegrit de soare. Nerod ca o muiere! Laş! Sunt o lepădătură, nu om pe lume!
Tăcea, îşi lăsa mereu capul în piept; pe urmă, după ce sorbea puţină apă încropită dintr-o ploscă de lemn, mai prindea puteri şi apuca ba cuţitul ascuns la piept, ba o bucăţică de pergament pe care-o avea în faţă, pe o piatră, lângă un beţigaş de trestie şi o călimară cu tuş.
Pe pergament făcuse însemnări:
„Clipele fug, iar eu, Levi Matei, stau pe Golgota, şi moartea nu mai vine!”
Iar mai jos:
„Soarele cade la apus, şi moartea nu mai vine.”
Apoi, deznădăjduit, Levi Matei scrise cu vârful ascuţit al beţigaşului:
„Doamne! De ce te-ai mâniat pe el? Trimite-i moartea!”
După ce scrise aceste cuvinte, începu să suspine fără lacrimi, zgâriindu-şi din nou pieptul cu unghiile.
Cauza disperării lui Levi era groaznica nenorocire ce se abătuse asupra lui Yeshua şi a sa, precum şi acea greşeală grozavă pe care o săvârşise, după credinţa sa, chiar el, Levi. Cu două zile înainte, Yeshua şi Levi se aflau la Betania, aproape de Yerushalayim, oaspeţi ai unui grădinar căruia îi plăceau mult predicile lui Yeshua. Toată dimineaţa cei doi oaspeţi lucraseră la grădină pe lingă stăpânul casei şi se gândeau să plece spre Yerushalayim pe răcoarea serii. Dar, cine ştie de ce, Yeshua se arătă grăbit, zicând că-l aşteaptă la Yerushalayim o îndatorire ce nu suferă amânare, iar către prânz plecase singur. Aici fusese prima greşeală a lui Levi Matei. De ce, ah, de ce-l lăsase să plece singur?
În seara aceea lui Matei nu-i mai fu dat să meargă la Yerushalayim; o boală cumplită îl lovise fulgerător. Era scuturat de friguri, trupul îi ardea ca focul, dinţii îi clănţăneau, şi cerea mereu apă.
Nu se putea mişca. Se trântise pe o cergă în şopronul grădinarului şi zăcuse până vineri dimineaţa, când suferinţa îl părăsi, la fel de neaşteptat precum venise. Deşi era încă slăbit şi-i tremurau picioarele, Levi, chinuit de presimţirea unei nenorociri, îşi luase rămas-bun de la stăpânul casei şi plecase la Yerushalayim, unde prinse de veste că inima nu-l înşelase, că nenorocirea s-a şi întâmplat. Se afla în mulţime în clipa când procuratorul rostise osânda.
Când osândiţii erau duşi pe munte, Levi Matei alergă cu mulţimea de curioşi, de-a lungul şirului de soldaţi, încercând să-i dea de ştire, într-ascuns măcar lui Yeshua, că el, Levi, se găsea în preajmă-i, că nu-l părăsise în ultimul drum şi că se ruga din suflet ca moartea să-l ia pe Yeshua cât mai grabnic.
Dar Yeshua privea drept înainte, în direcţia spre care era dus şi, fireşte, nu-l văzu pe Levi.
După ce procesiunea străbătuse cam jumătate de kilometru pe drumul în urcuş, Matei, împins în mulţime pe lângă şirul de soldaţi, avu o idee simplă şi genială, şi îndată, cum era iute din fire, începu să se blesteme că nu-i venise gândul acela mai devreme.
Soldaţii nu mergeau în şir compact; între ei mai erau spaţii libere. Cu multă agilitate şi un calcul precis, putea, aplecându-se, să sară printre doi legionari, să se repeadă până la car şi să se salte sus. Arunci Yeshua ar fi fost cruţat de chinuri.
Ar fi ajuns o clipă, cât să-l lovească pe Yeshua cu un cuţit în spate, strigându-i: „Yeshua! te scap de chin şi plec cu tine! Eu, Matei, unicul şi credinciosul tău ucenic!”
Şi dacă Dumnezeu l-ar fi binecuvântat cu încă o clipă de libertate, poate ar fi avut timp să se lovească şi pe el cu cuţitul, evitând astfel moartea pe stâlpul supliciului. De altfel, acest amănunt îl interesa prea puţin pe Levi, dăbilarul de altădată. Lui nu-i păsa cum va muri. Un singur lucru voia el: ca Yeshua, care în viaţa lui nu făcuse nici cel mai mic rău nimănui, să scape de cazne.
Planul era foarte bun, dar Levi nu avea nici un cuţit asupra lui. Nici bani n-avea.
Furios pe sine, ieşi din mulţime şi se întoarse în goană în cetate. În capul lui înfierbântat juca un singur gând aprins: să-şi procure îndată, prin orice mijloace, un cuţit şi să ajungă din urmă, la timp, procesiunea.
Ajunsese în goană la porţile Yerushalayimului, în îmbulzeala caravanelor pe care le sorbea cetatea, şi văzu la stânga lui uşa deschisă a unei mici brutării. Răsufla din greu după atâta goană pe drumul acela potopit de arşiţă, dar se stăpâni, intră demn înăuntru, salută pe brutăreasa din spatele tejghelei şi o rugă să-i dea o pâine aşezată tocmai sus de tot, fiindcă-i plăcea mai mult decât celelalte, iar când femeia se întoarse cu spatele, înhăţă iute, fără o vorbă, de pe tejghea, un lucru cum nici n-ar fi visat mai nimerit: un cuţit de tăiat pâine, ascuţit ca un brici; apoi se repezi pe uşă afară.
Câteva clipe după aceea, era din nou pe drumul Jaffei. Dar procesiunea nu se mai zărea. O luă la goană. Din vreme în vreme se lăsa să cadă istovit în praf şi rămânea nemişcat până îi mai venea sufletul la loc. Zăcea aşa, spre mirarea trecătorilor care se îndreptau spre Yerushalayim pe jos sau călări pe asini. Sta întins, ascultând cum i se zbătea inima nu numai în piept, dar şi în creştet şi-n urechi. După ce-şi mai revenea, o lua repede la drum, începea iarăşi să alerge, dar din ce în ce mai fără vlagă. Când, în sfârşit, zări lunga procesiune ridicând în depărtare nori de praf, ea se afla la poalele colinei.
- O, Doamne!... gemu Levi, înţelegând că nu va izbuti să ajungă la vreme.
Când trecu şi al patrulea ceas de supliciu, chinurile lui Levi atinseră culmea şi îl cuprinse o aprigă mânie. Ridicându-se de pe piatră, zvârli cuţitul, pe care acum i se părea că-l furase zadarnic, lovi cu piciorul în ploscă, lipsindu-se de apă, îşi smulse din cap kafp-ul, îşi înfipse unghiile în părul rar şi începu să se blesteme.
Se blestema, striga vorbe fără şir, gemea din adânc şi scuipa, îi hulea pe tatăl şi pe mama sa, care aduseseră pe lume o asemenea făptură fără minte.  
Dar cum hula şi blestemele se dovedeau a fi în van, iar dogoarea nu se potolea, îşi încleştă pumnii descărnaţi şi, strângând pleoapele, îşi ridică braţele cu mare obidă la ceruri şi la soarele care luneca tot mai jos - lungind umbrele şi depărtându-se, ca să cadă în Mediterană - şi-i ceru lui Dumnezeu să facă neîntârziat o minune. Îi ceru lui Dumnezeu ca Yeshua să moară pe dată.
Când redeschise ochii, văzu că pe colină nimic nu se schimbase, doar petele de foc de pe pieptul centurionului se stinseseră. Soarele bătea în spatele osândiţilor, iar chipul lor era întors către Yerushalayim. Atunci Levi izbucni într-un strigăt:
- Dumnezeule, te blestem!
Cu voce spartă striga că acum vedea nedreptatea Domnului şi că nici nu se mai gândeşte să creadă în el!
- Eşti surd! urla Levi. Dacă n-ai fi surd, m-ai fi auzit şi i-ai fi luat zilele pe dată!
Cu pleoapele strânse, Levi aştepta să cadă trăsnetul ceresc asupra capului său. Dar nu se întâmplă nimic, şi, fără să-şi deschidă ochii, Levi continua să profereze împotriva cerului vorbe muşcătoare şi aprige ocări. Îşi striga amarnica sa dezamăgire, striga că mai sunt şi alţi dumnezei, şi alte credinţe. „Da, un alt Dumnezeu n-ar fi îngăduit, n-ar fi îngăduit niciodată ca un om ca Yeshua să fie mistuit astfel de soare pe stâlpul supliciului!”
- M-am înşelat! striga Levi, aproape fără glas. Eşti Dumnezeul răului! ori poate ochii tăi nu mai văd nimic de fumul tămâierilor din templu, iar urechile tale nu mai aud altceva decât osanalele preoţilor! Nu eşti un Dumnezeu atotputernic! Eşti un Dumnezeu negru! te blestem, Dumnezeu al tâlharilor, ocrotitorul şi duhul lor!
În clipa aceea, simţi o adiere pe obraz şi un foşnet sub picioare. Adierea îl atinse din nou, şi atunci, deschizând ochii, Levi văzu că totul se schimbase în jur, din pricina blestemelor lui sau poate din alte pricini. Soarele dispăruse mai-nainte de a ajunge la mare, unde se cufunda în fiece seară. Îl înghiţise un nor de furtună, care, ameninţător şi fără odihnă, se ridica pe cer, la apus. Marginile lui fierbeau într-o spumă albă, iar pântecele-i negru ca zgura avea reflexe galbene. Norul tuna surd, din el desprinzându-se din vreme în vreme fâşii de foc. Pe drumul Jaffei de-a lungul aridei văi a Gionului, peste corturile pelerinilor, zburau vârtejuri de praf împinse de vânt şi ridicându-se în trâmbe. Levi tăcu, încercând să-şi dea seama dacă furtuna care se va aşterne peste Yerushalayim va aduce vreo schimbare în soarta nefericitului Yeshua. Şi îndată, privind fulgerele ce străpungeau norul, începu să implore ca trăsnetul să cadă pe stâlpul de supliciu al lui Yeshua. Privi ros de căinţă către peticul de cer senin pe care nu-l mâncase încă norul şi unde vulturii se pregăteau să fugă de furtună: Levi se gândi că s-a grăbit nebuneşte cu blestemele sale: acum Dumnezeu nu-i va mai da ascultare.
Îşi întoarse privirea spre poalele colinei, cu ochii ţintă la partea unde, în rânduri ordonat rărite, păzeau călăreţii, şi-şi dădu seama că acolo se petrecuseră mari schimbări. De pe înălţime izbuti să vadă mai bine că soldaţii se mişcau şi îşi smulgeau lăncile înfipte în pământ, îşi aruncau pelerinele pe spate, în timp ce oamenii de la cai alergau grăbiţi spre drum, trăgând caii de căpăstru. Era limpede că ostaşii se pregăteau de plecare. Apărându-se cu mâna de praful ce-i bătea în faţă, scuipând întruna, Levi încerca să înţeleagă de ce plecau călăreţii, îşi ridică ochii mai sus şi distinse o mică siluetă, cu o hlamidă militară, purpurie, care urca spre locul supliciului. Atunci presimţirea unui sfârşit fericit făcu să-i salte inima lui Levi.
În al cincilea ceas de chin al osândiţilor, urcă pe colină comandantul de cohortă, sosit călare de la Yerushalayim, împreună cu însoţitorul său. La un gest al lui Marcus, şirul de soldaţi se desfăcu, şi centurionul îl salută pe tribun. Acesta-l luă îndată deoparte pe Moartea-Şobolanilor şi-i şopti ceva. Centurionul mai salută o dată şi porni spre grupul călăilor care se aşezaseră pe pietre sub stâlpii de supliciu. Tribunul se îndreptă însă spre cel care şedea pe scăunel, iar acesta se ridică cu veneraţie în faţa lui. Tribunul îi zise ceva tot în şoaptă, şi amândoi porniră către stâlpii de supliciu. Îi întovărăşi şeful gărzii templului.
Strâmbându-se cu dezgust la zdrenţele murdare ce zăceau pe jos lângă stâlpi şi în care nu demult fuseseră înveşmântaţi osândiţii, la lucrurile acelea refuzate de călăi, Moartea-Şobolanilor chemă pe doi dintre călăi şi le porunci:
- Urmaţi-mă!
De la stâlpul cel mai apropiat venea un cântec nebunesc şi răguşit.
Aflat de trei ore răstignit acolo, mâncat de muşte şi ars de soare, Hestas îşi ieşise din minţi şi acum îngâna ceva despre struguri; din când în când îşi clătina capul înfăşurat în turban, şi atunci muştele se ridicau leneşe de pe faţa lui, ca peste o clipă să se întoarcă iarăşi.
Răstignit pe al doilea stâlp, Dismas suferea mai rău decât ceilalţi doi, pentru că nu-şi pierduse cunoştinţa, şi-şi scutura capul repede şi uniform, la dreapta şi la stânga, ca să-şi lovească umărul cu urechea.
Yeshua fusese mai norocos decât ceilalţi doi. Din primul ceas căzuse în leşinuri, apoi îşi pierduse cunoştinţa şi rămăsese cu capul atârnat în jos şi turbanul desfăcut. Astfel, muştele şi tăunii îl acoperiseră cu totul, şi chipul său nu se mai vedea sub roitoarea mască neagră. Pe mijloc, pe pântece şi la subţiori se aşezaseră tăunii şi sugeau din îngălbenitul trup gol.
Dând ascultare semnelor făcute de omul cu glugă, unul dintre călăi luă o lance, celălalt aduse lângă stâlp o găleată şi un burete. Primul ridică lancea şi înţepă pe rând braţele lui Yeshua, legate cu funii de lemnul transversal al stâlpului de supliciu: trupul cu coastele ieşite în afară avu o tresărire. Călăul îi trecu vârful lăncii pe pântece. Atunci Yeshua înălţă capul, şi muştele bâzâitoare se ridicară în zbor,
descoperindu-i chipul umflat de înţepături: un chip de nerecunoscut.
Ridicându-şi cu greu pleoapele, Ha-Nozri privi în jos. Ochii lui, limpezi de obicei, se aburiseră.
- Ha-Nozri! zise călăul.
Ha-Nozri îşi muşcă buzele tumefiate şi răspunse cu o voce răguşită, de tâlhar:
- Ce vrei? De ce ai venit la mine?
- Bea! zise călăul; şi buretele muiat în apă se ridică în vârful lăncii până la buzele lui Yeshua. Bucuria îi străluci în ochi; îşi lipi buzele de burete şi începu să sugă apa cu lăcomie.
De pe stâlpul de alături se auzi glasul lui Dismas:
- E nedrept! Şi eu sunt tâlhar, ca şi el!
Dismas făcu un efort, dar nu se putu mişca; braţele lui erau legate de lemnul transversal prin trei noduri strânse. Îşi supse pântecele, unghiile i se înfipseră în marginile lemnului şi rămase întors către stâlpul lui Yeshua. Ochii îi ardeau de ură.
Un nor de praf acoperi atunci locul acela şi se lăsă un mare întuneric. Când praful se risipi, centurionul strigă:
- La al doilea stâlp, gura!
Dismas tăcu. Yeshua îşi desprinse buzele de burete, străduindu-se să dea vocii sale o expresie blândă şi convingătoare, dar nu izbuti şi-l rugă răguşit pe călău:
- Dă-i să bea.
Se făcu tot mai întuneric. Norul acoperise acum jumătate de cer, abătându-se spre Yerushalayim; nori albi ca spuma alergau înaintea norului negru, plin de apă şi de foc. Peste colină săgeta puternic un fulger şi tună. Călăul luă buretele din lance.
- Slăveşte-l pe mărinimosul hegemon! şopti el solemn şi, cu o mişcare uşoară, îl împunse pe Yeshua în inimă.
Acesta tresări, şoptind:
- Hegemon...
Sângele i se prelinse pe pântece, falca de jos tresări convulsiv, şi capul îi căzu iarăşi pe piept. La al doilea tunet, călăul îi dădu să bea lui Dismas şi repetă aceleaşi cuvinte:
- Slăveşte-l pe hegemon! apoi îl ucise şi pe el.
Cu minţile pierdute, Hestas strigă înspăimântat, văzându-l lângă el pe călău, dar, când buretele îi atinse buzele, bolborosi ceva şi-l prinse cu dinţii.
Puţine clipe după aceea şi trupul lui se lăsă în jos, pe cât îngăduiau funiile strânse.
Omul cu glugă îl urma pas cu pas pe călău şi pe centurion; în spatele lor venea şeful gărzii templului. Oprindu-se la primul stâlp, omul cu glugă îl privi cu luare-aminte pe Yeshua însângerat, îl atinse cu mâna-i albă pe picior şi spuse celor ce-l întovărăşeau:
- E mort.
Acelaşi lucru se repetă şi lângă ceilalţi stâlpi. Atunci tribunul făcu un semn centurionului şi, întorcându-se, începu să coboare colina însoţit de şeful gărzii templului şi de omul cu glugă. Se lăsa întunericul, fulgerele brăzdau cerul negru. Acolo ţâşni focul dintr-o dată, şi strigătul centurionului „Ridicaţi cordonul!” se înecă în tunet mare.
Fericiţi, soldaţii începură să alerge în jos pe colină, punându-şi coifurile.
Întunericul învălui Yerushalayimul. Ploaia se dezlănţui violent, prinzându-i pe soldaţi la mijlocul povârnişului. Apa se revărsa cu atâta putere, încât soldaţii care alergau spre poalele colinei erau prinşi de torente. Soldaţii lunecau şi cădeau pe argila udă, grăbindu-se către drumul drept, de-a lungul căruia, aproape nevăzuţi sub vălul de apă, mânau spre Yerushalayim călăreţii, şi ei uzi până la piele. Câteva clipe după aceea, pe colina fumegând de furtună, de apă şi de foc, rămăsese un singur om.
Scuturând cuţitul furat nu în zadar, poticnindu-se pe pietrele lunecoase, agăţându-se de tot ce-i sta la îndemână, târându-se în genunchi, el zorea spre stâlpii de supliciu. Aci dispărea în deplina întunecime, aci era luminat dintr-o dată de scăpărarea fulgerelor.
Când, în sfârşit, izbuti să ajungă la stâlpi, cu apa până peste glezne, smulse de pe el taleth-ul rece, îngreunat de ploaie, rămase doar în cămaşă şi se lipi de picioarele lui Yeshua. Tăie funiile ce-i legau gleznele, se urcă pe traversa de jos, îl cuprinse pe Yeshua în braţe şi-i liberă şi braţele de legăturile strânse. Trupul gol şi umed al lui Yeshua se prăvăli peste el, doborându-l la pământ şi strivindu-l sub greutatea-i. Levi vru să-l salte îndată pe umeri, dar un gând îl opri. Lăsă acolo jos, în apă, trupul cu capul căzut pe spate şi braţele desfăcute, şi alergă, lunecând pe argila moale, spre ceilalţi doi stâlpi. Le tăie şi celorlalţi funiile, iar cele două trupuri se prăbuşiră şi ele.
Peste câteva clipe, pe colină nu mai rămaseră decât două trupuri şi cei trei stâlpi de supliciu goi. Apa lovea puternic leşurile. Dar în vremea aceasta, pe colină nu se mai afla nici Levi, nici trupul lui Yeshua.

Cum a încercat procuratorul să-l salveze pe Iuda din Kiriat

Întunericul, venit de pe Mediterana, învăluise oraşul atât de odios procuratorului. Se mistuiseră punţile suspendate care legau templul de cumplitul turn Antonius, din tării pogorâse bezna, aşternându-se peste zeii înaripaţi ce se înălţau deasupra hipodromului, peste palatul Asmoneilor, cu meterezele lui, peste bazaruri, caravanseraiuri, ulicioare şi eleştee... Pierise marele oraş, Yerushalayimul, de parcă nici n-ar fi existat vreodată... Negura băgase spaima în tot ce era viu în Yerushalayim şi împrejurimile lui, înghiţind totul. Spre sfârşitul zilei a 14-a a Nisanului, lună de primăvară, un nor ciudat venise dinspre mare.
Coborâse peste Golgota, unde călăii îi ţintuiau în grabă pe cei osândiţi, se prăvălise peste templul Yerushalayimului şi, revărsându-se în şuvoaie fumegânde de pe colină, se aşternuse peste Oraşul de Jos. Se prelingea prin ferestrele caselor, gonindu-i pe trecători de pe străzile strâmbe şi silindu-i să se adăpostească. Norul nu se grăbea să-şi lepede vlaga şi-şi revărsa numai lumina. Când clocotul negru şi fumegând era despicat de o săgeată de foc, din beznă se înălţa giganticul templu cu acoperişul lui de solzi scânteietori. Dar fulgerul se stingea într-o clipă, şi templul se cufunda iarăşi în hăul întunecat, în câteva rânduri, se ridicase din el ca să se prăbuşească din nou în beznă şi, de fiecare dată, prăbuşirea era însoţită de un bubuit de catastrofă.
Alte fulgere scăpărătoare scoteau din hăul fără fund palatul lui Irod cel Mare, ce se înălţa în faţa templului, pe colina dinspre apus, şi statuile lui de aur, cumplite, fără ochi, se avântau în tării spre cerul negru cu braţele întinse. Dar focul ceresc se stingea din nou, şi bubuitul greu al tunetului îi alunga pe idolii de aur din bezna de nepătruns.
Ploaia se dezlănţui pe neaşteptate, şi furtuna se transformă în uragan. În apropierea băncii de marmură din grădină, acolo unde, pe la amiază, stătuseră de vorbă procuratorul şi marele preot, fulgerul, însoţit de un bubuit înspăimântător, frânse, cât ai clipi, un chiparos. O dată cu grindina şi pulberea de stropi, sub colonada balconului vântul purta trandafiri rupţi, frunze de magnolia, rămurele şi nisip. Uraganul devasta cu furie grădina.
În timpul acesta, printre colonade se afla un singur om: procuratorul.
Nu mai şedea în jeţ, se tolănise pe patul de trestie, lângă masa scundă, încărcată de bunătăţi şi urcioare cu vin. Un alt pat adăsta de partea cealaltă a mesei. La picioarele procuratorului se vedea o băltoacă roşie, ca de sânge, iar în preajmă, cioburile unui urcior spart. Slujitorul care aşezase masa înainte de a se dezlănţui furtuna se fâstâcise sub privirea
stăpânului, tulburat de gândul că l-a supărat cu ceva, şi procuratorul, înfuriindu-se, trântise urciorul de mozaicul balconului, spunându-i răstit:
- De ce-ţi fereşti ochii de mine când serveşti? Oare ai furat ceva?
Chipul negru al africanului se făcuse cenuşiu. În ochi i se cuibări groaza de moarte, şi era gata-gata să spargă şi el un urcior, dar mânia procuratorului se stinse făr’de veste, aşa cum se şi aprinsese. Slujitorul se repezise să strângă cioburile şi să şteargă pe jos. Dar, la un semn al stăpânului, lăsă totul cum era şi se făcu nevăzut: băltoaca rămase acolo neatinsă.
De când se stârnise furtuna, africanul se pitea mereu lângă firida cu statuia unei femei albe şi goale cu capul plecat, tresărind în fiece clipă de teamă că nu va auzi chemarea procuratorului.
Stând culcat în penumbra deasă care se aşternuse peste toate o dată cu dezlănţuirea furtunii, procuratorul îşi turnă singur vin în cupă şi-l sorbea prelung: frământa în mână pâinea şi înghiţea firimiturile, sugea din când în când carnea din stridii, apoi mesteca miezul unei lămâi şi bea din nou vin.
Vorbea cu sine însuşi murmurând ceva, dar, din cauza vuietului apei, a tunetelor care ameninţau parcă să prăbuşească acoperişul palatului, a zgomotului grindinii ce bătea darabana pe treptele balconului - nu se auzea nimic; şi dacă pâlpâirea şovăielnică a focului ceresc s-ar fi prefăcut într-o lumină neîntreruptă, cel ce s-ar fi uitat cu luare-aminte la el ar fi putut vedea cum chipul procuratorului, cu ochii injectaţi după ultimele nopţi de insomnie şi după vinul băut, e plin de nerăbdare şi că el nu se uită numai la cei doi trandafiri albi, înecaţi în băltoaca roşie, ci se întoarce mereu spre grădină, în întâmpinarea pulberii de stropi şi a nisipului purtat de uragan, că aşteaptă pe cineva, aşteaptă cu nerăbdare.
După câtva timp, linţoliul stropilor prinse a se destrăma, în ciuda înverşunării lui, uraganul slăbea treptat. Crengile nu mai trosneau şi nu mai cădeau la pământ. Tunetele şi scăpărările fulgerelor se mai răriseră. Deasupra Yerushalayimului nu mai plutea vălul violet tivit cu alb, ci doar un nor cenuşiu, obişnuit, care încheia cortegiul. Furtuna gonea spre Marea Moartă.
Acum se putea desluşi şi zgomotul ploii, şi şuierul apei prăvălindu-se prin jgheaburi şi pe treptele scării, pe care, la amiază, trecuse procuratorul pentru a rosti osânda în piaţă, în cele din urmă, începu să susure şi apa din havuz, care tăcuse până atunci. Se lumina. În vălul cenuşiu ce se îndepărta grăbit spre soare-răsare, se iviseră, albăstrii, ferestrele.
Deodată, de departe, făcându-şi loc prin cântecul ploii, acum mărunte, răzbiră până la urechea procuratorului sunetele slabe ale trâmbiţelor şi tropăitul câtorva sute de copite. Auzindu-le, Pilat se mişcă pe patul lui, şi chipul i se învioră. Călăreţii se întorceau de pe Golgota. Judecând după zgomot, pâlcul de călăreţi trecea prin piaţa unde fusese anunţată sentinţa. Pe scara ce ducea la platforma de sus a grădinii, aflată chiar în faţa balconului, procuratorul desluşi în sfârşit şi paşii mult aşteptaţi. Îşi întinse gâtul, ascultând, cu ochii luminaţi de bucurie.
Între doi lei de marmură, se ivi un cap cu gluga trasă până peste ochi. După aceea, un bărbat ud leoarcă, înfăşurat într-o pelerină ce i se lipise de trup. Era omul care înainte de pronunţarea sentinţei şuşotise cu procuratorul în camera întunecoasă a palatului şi care în timpul supliciului şezuse pe un trepied, jucându-se cu o rămurea.
Călcând prin băltoace, omul cu glugă străbătu platforma grădinii, păşi pe pardoseala de mozaic a balconului şi, ridicându-şi mâna în chip de salut, rosti cu un glas plăcut de tenor:
- Îi urez procuratorului ani mulţi şi bucurie! Nou-venitul vorbea latineşte.
- O, zei! exclamă Pilat. Eşti ud până la piele! Ce uragan! Nu-i aşa? Te rog să treci numaidecât în odăile mele. Fă-mi plăcere şi schimbă-ţi hainele.
Nou-venitul îşi lăsă în jos gluga, descoperindu-şi capul ud leoarcă, cu părul lipit de frunte şi, cu un zâmbet politicos pe faţa-i bărbierită, încercă să refuze să se schimbe, încredinţându-l pe procurator că o bură ca asta nu putea să-i pricinuiască nici un rău.
- Nici nu vreau s-aud, răspunse Pilat, bătând din palme. Astfel îşi chema slujitorii care se aţineau prin apropiere, poruncindu-le să se îngrijească de vizitator, iar după aceea să servească neîntârziat mâncăruri calde.
Vizitatorul îşi usca părul, îşi schimbă hainele şi încălţările şi-şi puse ţinuta în ordine în foarte scurt timp; aşa că apăru curând în balcon cu sandale uscate în picioare, cu o pelerină purpurie de militar şi cu părul pieptănat cu grijă.
În timpul acesta soarele se întorsese în Yerushalayim şi, înainte de a apune, scufundându-se în Marea Mediterană, îşi trimitea razele de bun rămas oraşului atât de odios procuratorului, poleind cu aur treptele balconului cu colonade. Havuzul se înviorase de-a binelea şi-şi cânta cu vocea plină cântecul lui de totdeauna, iar porumbeii, porniţi în plimbare pe nisip, gungureau sărind peste crengile frânte de furtună şi ciugulind ici şi colo în nisipul ud. Băltoaca roşie fusese ştearsă, cioburile strânse, şi pe masă fumega carnea servită pe un platou.
- Ascult poruncile procuratorului, zise vizitatorul apropiindu-se de masă.
- Dar n-o să auzi nimic până ce nu te vei aşeza şi nu vei bea puţin vin, îi răspunse amabil Pilat, arătându-i celălalt pat.
Când oaspetele se întinse, un slujitor îi turnă în cupă vinul negru şi gros. Celălalt slujitor, aplecându-se cu grijă peste umărul lui Pilat, îi umplu cupa, după care acesta îi concedie cu un gest al mâinii pe amândoi.
În timp ce nou-venitul bea şi mânca, sorbindu-şi vinul, Pilat îl privea printre gene. Bărbatul acesta de vârstă mijlocie avea o faţă foarte plăcută, rotundă şi îngrijită, cu un nas cărnos. Părul lui era de o nuanţă nedefinită şi, acum, uscându-se, se deschidea la culoare. Era greu să ghiceşti naţionalitatea acestui vizitator. Ceea ce îl caracteriza era poate expresia blajină a chipului, care contrasta însă cu ochii, sau, mai bine zis, nu atât cu ochii, cât cu felul lui de a-şi privi interlocutorul. Ochii mici omul şi-i acoperea mai totdeauna cu pleoapele oarecum ciudate, parcă umflate. Şi prin tăietura ochilor scapără atunci o ironie fără pic de răutate. Oaspetele lui Pilat era parcă înclinat spre umor. Dar, din când în când, alungând cu totul din tăietura ochilor sclipirile şirete, îşi ridica pleoapele, aţintindu-i asupra
interlocutorului său cu totul pe neaşteptate, parcă urmărind să descopere vreo pată mică şi neobservată pe nasul acestuia. Toate nu ţineau decât o clipă, după care pleoapele se lăsau din nou, tăietura ochilor se îngusta, şi într-însa sclipea iar expresia şireată şi blajină de mai înainte.
Omul nu se dădu în lături nici de la a doua cupă de vin, înghiţi cu desfătare vădită câteva stridii, gustă din legumele fierte, ba mâncă şi o bucată de carne. După ce se sătură, aduse laude vinului:
- E o viţă grozavă, procuratorule, dar nu-i Falerno, nu-i aşa?
- E Secuba şi-i vechi de treizeci de ani, îi răspunse amabil procuratorul.
Ducându-şi mâna la inimă, oaspetele nu voi să mai guste nimic, declarându-se sătul. Atunci Pilat îşi umplu cupa, ceea ce făcu şi oaspetele. Apoi cei doi turnară un strop de vin din cupele lor în platoul cu carne şi procuratorul, ridicându-şi cupa, rosti cu glas tare:
- Pentru noi, pentru tine, cezarule, părinte al romanilor, cel mai scump şi mai bun dintre oameni!
După ce cupele fură golite, africanii strânseră de pe masă toate bunătăţile, lăsând numai fructele şi urcioarele cu vin. Procuratorul îi îndepărtă din nou cu un gest pe slujitori şi rămase între patru ochi cu oaspetele său sub colonade.
- Aşadar, zise încet Pilat, ce ai putea să-mi spui despre starea de spirit din oraşul acesta?
Fără să vrea, îşi îndreptă privirea spre terasele grădinii, în prelungirea cărora, acolo jos, se estompau colonadele şi acoperişurile plate, poleite de ultimele sclipiri ale soarelui.
- Consider, procuratorule, îi răspunse oaspetele, că acum la Yerushalayim starea de spirit este satisfăcătoare.
- Aşa încât se poate garanta că tulburările nu ne mai ameninţă?
- De garantat, se poate garanta, îi răspunse oaspetele, aruncându-i procuratorului priviri blânde, doar pentru un singur lucru pe lume - pentru puterea marelui Cezar.
- Să-i trimeată zeii viaţă lungă, îi ţinu isonul Pilat, şi pace pentru toţi. Tăcu, apoi urmă: Aşadar, dumneata consideri că armatele ar putea fi acum înlăturate?
- Socot că, în orice caz, Cohorta Fulminanta poate pleca, răspunse oaspetele şi adăugă: Ar fi bine ca la despărţire să defileze prin oraş.
- E o idee foarte bună, aprobă procuratorul; poimâine îi dau drumul şi plec şi eu, şi-ţi jur pe ospăţul celor doisprezece zei, pe lari îţi jur, că mult aş fi dat s-o pot face chiar azi!
- Procuratorului nu-i place Yerushalayimul? îl întrebă blajin oaspetele.
- Crede-mă, strigă cu un zâmbet Pilat, nu se află
un alt loc mai trist pe pământ. Nu mai vorbesc de natură - sunt bolnav ori de câte ori sunt nevoit să vin aici, şi asta n-ar fi încă nimic! ... Dar sărbătorile astea!... Magii, vrăjitorii, făcătorii de minuni,
cârdurile de pelerini!... Sunt fanatici, fanatici!... Chiar şi mesia ăsta, pe care ei s-au pus să-l aştepte anul acesta! Rişti în fiece clipă să fii, fără să vrei, martorul unei vărsări de sânge cât se poate de neplăcute... Mereu trebuie să muţi ostile, să citeşti denunţurile şi să asculţi pârele, dintre care jumătate sunt chiar împotriva ta! Recunoaşte şi dumneata că e tare plictisitor. O, dacă n-aş fi în serviciul împăratului!...
- Da, sărbătorile sunt tare apăsătoare aici, încuviinţă oaspetele.
- Doresc din tot sufletul să se termine cât mai repede, adăugă energic Pilat. Voi avea, în sfârşit, putinţa să mă întorc în Cezareea. Mă crezi, construcţia asta absurdă a lui Irod - procuratorul făcu un gest spre colonadă, arătând limpede că vorbeşte despre palat - mă scoate pur şi simplu din minţi! Aici noaptea nu pot dormi. Lumea nu a cunoscut o altă arhitectură mai ciudată!... Dar să ne întoarcem la treburile noastre, în primul rând, blestematul ăsta de Baraba nu te nelinişteşte?
La aceste cuvinte, oaspetele îşi trimise spre obrazul procuratorului una din privirile lui. Dar Pilat se uită plictisit, departe, în zare, strâmbându-se dezgustat şi scrutând porţiunea oraşului ce se aşternea la picioarele sale, stingându-se în lumina amurgului. Atunci se stinse şi privirea oaspetelui, pleoapele pogorând din nou peste ochi.
- Trebuie să credem că acum Baraba s-a făcut blând ca un miel, zise oaspetele, şi pe faţa lui rotundă se iviră câteva cute mici. În prezent nu-i convine să aţâţe la răscoală.
- E prea celebru? întrebă Pilat, surâzând.
- Procuratorul, ca-ntotdeauna, înţelege subtil chestiunea.
- Oricum, observă îngrijorat procuratorul, ridicând în sus un deget lung şi subţire cu un inel gros împodobit cu o piatră neagră sclipitoare, va trebui...
- O, procuratorul poate fi sigur că, atâta vreme cât voi fi eu în Iudeea, Baraba nu va face nici un pas fără să fie urmărit cu străşnicie.
- Acum sunt liniştit, cum sunt, de altfel, totdeauna când te afli aici.
- Procuratorul este prea bun!
- Te rog acum să-mi vorbeşti despre supliciu, zise Pilat.
- Ce anume îl interesează pe hegemon?
- Nu a încercat cumva mulţimea să-şi arate nemulţumirea? Ăsta e un lucru esenţial, desigur.
- Deloc, răspunse oaspetele.
- Foarte bine. Ai constatat personal moartea?
- Procuratorul poate fi sigur de asta.
- Dar, spune... Li s-a dat băutura aceea înainte de a fi răstigniţi pe stâlpi?
- Da. Dar el, aici oaspetele închise ochii, n-a vrut s-o bea.
- Cine anume?
- Iartă-mă, hegemon! exclamă oaspetele. Nu l-am numit? Ha-Nozri!
- Nebunul! zise Pilat, schimonosindu-se, şi sub ochiul stâng începu să-i tremure o vinişoară. Să moară ars de razele soarelui! De ce să refuzi ceea ce ti se dă după lege?! De ce n-a vrut, ce-a spus?
- A zis, răspunse oaspetele, închizând din nou ochii, că mulţumeşte şi nu învinuieşte deloc că i-a fost luată viata.
- Nu învinuieşte pe cine? întrebă cu glas surd Pilat.
- Asta n-a spus-o, hegemon...
- N-a încercat să propovăduiască ceva în prezenta soldaţilor?
- Nu, hegemon, nu a fost guraliv de data asta. Singurul lucru pe care l-a spus e că printre viciile omeneşti, unul dintre cele mai grave, el consideră a fi laşitatea.
- Cu ce ocazie a spus asta? auzi deodată oaspetele un glas spart.
- Nu s-a putut înţelege. În general, s-a purtat ciudat, ca întotdeauna.
- Dar în ce a constat ciudăţenia?
- Tot timpul încerca să se uite ba în ochii unuia, ba ai altuia dintre cei care-l înconjurau şi tot timpul zâmbea. Era un zâmbet cam pierdut, dezorientat.
- Şi altceva nimic? întrebă Pilat cu glas răguşit.
- Altceva nimic.
Turnându-şi vin, procuratorul lovi cupa de urcior. O goli până la fund şi urmă:
- Iată ce am să-ţi spun: deşi nu-i putem descoperi, cel puţin deocamdată, pe admiratorii sau adepţii acestui filozof, nu putem garanta că ei nu există.
Oaspetele îl asculta atent cu capul plecat.
- Şi, spre a înlătura orice fel de surprize, urmă el, te rog să faci să dispară de pe faţa pământului, neîntârziat şi fără zarvă, trupurile celor trei răstigniţi şi să-i îngropi în cea mai mare taină, aşa încât nici să nu se mai audă de ei.
- Am înţeles, hegemon, zise oaspetele şi,
ridicându-se, adăugă: îngăduie-mi să plec
numaidecât, dat fiind că misiunea asta e greu de îndeplinit şi plină de răspundere.
- Nu, te rog să mai iei loc un pic, zise Pilat oprindu-l cu un gest. Mai am două chestiuni. Cea dintâi: meritele tale uriaşe în munca şi în funcţia atât de grea de şef al serviciului secret pe lângă procuratorul Iudeii îmi dau plăcuta posibilitate de a raporta despre asta la Roma.
La aceste cuvinte, chipul oaspetelui se îmbujoră şi, ridicându-se, se înclină, spunând:
- Nu-mi fac decât datoria faţă de împărat.
- Dă-mi voie să te rog, urmă Pilat, ca, dacă ţi se va propune să te muţi de aici şi să fii înaintat în slujbă, să refuzi mutarea şi să rămâi. N-aş vrea pentru nimic în lume să mă despart de dumneata. N- au decât să te răsplătească într-alt fel.
- Sunt fericit să slujesc sub ordinele tale, hegemon.
- Mă bucură mult vorba asta. Acum, a doua chestiune, privitoare la ăsta... cum îi zice... Iuda din Kiriat.
Oaspetele îi aruncă iar procuratorului una din privirile sale, apoi o stinse pe dată, după cum îi era obiceiul.
- Se zice, urmă cu glas scăzut Pilat, că i s-ar fi dat bani pentru primirea atât de caldă făcută filozofului nebun.
- I se vor da bani, îl corectă încet şeful serviciului secret.
- O sumă mare?
- Asta nimeni n-o poate şti, hegemon.
- Nici măcar dumneata? zise hegemonul, exprimând prin mirarea sa o laudă la adresa oaspetelui.
- Din păcate, nici eu, răspunse calm acesta. Dar ştiu că va primi banii chiar astă-seară. L-au chemat la palatul lui Caiafa.
- Ah, bătrânul lacom din Kiriat! observă procuratorul cu un zâmbet. Că doar e bătrân, nu-i aşa?
- Procuratorul nu se înşală niciodată, dar de data aceasta s-a înşelat, răspunse amabil oaspetele; omul din Kiriat e un bărbat tânăr.
- Ca să vezi! Poţi să mi-l descrii? E un fanatic?
- O, nu, procuratorule.
- Aşa?! Ce poţi să-mi mai spui despre el?
- E foarte frumos.
- Şi mai ce? Are cumva vreo patimă?
- E greu, procuratorule, să-i cunoşti prea bine pe toţi oamenii din oraşul acesta necuprins...
- Nu, nu, Afranius! Nu-ţi subaprecia meritele.
- O patimă are, procuratorule. Oaspetele făcu o pauză foarte mică. Patima banilor.
- Dar cu ce se ocupă?
Afranius ridică ochii spre tavan, rămase un pic pe gânduri şi urmă:
- Lucrează la o rudă de-a lui care se îndeletniceşte cu cămătăria şi schimbul banilor.
- Aha, aşa, aşa! Pilat tăcu, şi, uitându-se în jur, ca să se asigure că sunt singuri, urmă încet. Iată ce-i: am aflat astăzi că Iuda va fi înjunghiat la noapte.
- Acum oaspetele nu se mulţumi să-i arunce procuratorului doar privirea lui fugară, ci întârzie câteva clipe cu ochii la hegemon, apoi răspunse:
- Ai avut o părere prea bună despre mine, procuratorule. Cred că nu am meritat raportul pe care vrei să-l faci. Eu nu ştiu nimic.
- Eşti demn de cea mai înaltă răsplată, răspunse acesta, dar eu am aflat.
- Pot să îndrăznesc să-ntreb - cum?
- Dă-mi voie să nu-ţi spun deocamdată, cu atât mai mult cu cât ceea ce am aflat e confuz şi neconfirmat. Dar sunt dator să prevăd totul. Mi-o cere funcţia şi, mai ales, cred în presimţirile mele, care nu m-au înşelat niciodată. Iar ştirile, iată în ce constau: cineva din prietenii tainici ai lui Ha-Nozri, revoltat de trădarea îngrozitoare săvârşită de acest zaraf, e pe cale să se înţeleagă cu prietenii săi ca să-l omoare la noapte pe Iuda, iar banii primiţi de acesta pentru trădarea lui să-i zvârle marelui preot la picioare, însoţiţi de un bilet: „înapoiez arginţii blestemaţi.”
Şeful serviciului secret nu-i mai aruncă hegemonului nici una din privirile lui neaşteptate; îl asculta doar, cu ochii întredeschişi.
- Îţi închipui că marelui preot n-o să-i prea facă plăcere să primească în noaptea de sărbătoare un dar ca acesta? stărui procuratorul.
- Nu numai că n-o să-i facă plăcere, zise zâmbind oaspetele, dar cred, procuratorule, că faptul acesta va stârni un mare scandal.
- Sunt de aceeaşi părere. De aceea, te rog să te ocupi de chestiunea asta, să iei, cu alte cuvinte, toate măsurile ca Iuda din Kiriat să fie păzit.
- Porunca hegemonului va fi ascultată, zise Afranius, dar trebuie să-l liniştesc pe hegemon; răufăcătorilor le va fi foarte greu să-şi îndeplinească fapta. Socoate doar - să urmăreşti un om, să-l înjunghii, să mai afli şi câţi bani a luat, să înapoiezi arginţii lui Caiafa - şi toate astea într-o singură noapte? Chiar în noaptea asta?!
- Totuşi, va fi înjunghiat la noapte, repetă cu încăpăţânare Pilat. Am presimţirea asta, ţi-o spun eu! Presimţirile nu m-au înşelat niciodată. La aceste cuvinte, obrazul procuratorului tresări, în timp ce-şi freca nervos mâinile, cu mişcări bruşte.
- Am înţeles, răspunse supus oaspetele, ridicându-se şi îndreptându-şi statura. Apoi întrebă deodată, cu glas necruţător: Aşadar, va fi înjunghiat, hegemon?
- Da, răspunse Pilat, şi mă bizui cu totul şi cu totul pe uimitoarea dumitale isteţime.
Oaspetele îşi îndreptă cingătoarea grea de sub pelerină, spunând:
- Am onoarea! Îţi urez ani mulţi şi bucurie!
- Ah, da, exclamă Pilat cu glas scăzut, era să uit! Ti-am rămas dator!...
- Mie? Oh, nu! Procuratorul nu-mi e cu nimic dator, rosti mirat oaspetele.
- Cum să nu?! Nu-ţi aminteşti de mulţimea aceea de cerşetori?... Când am intrat în Yerushalayim?... Voiam să le arunc nişte bani, dar nu aveam la mine, şi mi-ai dat dumneata.
- O, procuratorule, cred că a fost o nimica toată, o sumă infimă!
- Nici nimicurile nu trebuie uitate, zise Pilat şi, întorcându-se, ridică o pelerină de pe jilţul din spatele lui, scoase de sub ea o pungă de piele şi i-o întinse oaspetelui. Acesta o luă din mâinile hegemonului, înclinându-se, şi o ascunse sub pelerină.
- Aştept, vorbi din nou Pilat, raportul despre punerea în mormânt, precum şi despre Iuda din Kiriat; îl aştept chiar în noaptea asta, mă auzi, Afranius? Chiar în noaptea asta. Garda mea va avea ordinul să mă trezească îndată ce vei fi aici. Te aştept.
- Salutul meu procuratorului! zise şeful serviciului secret şi, întorcându-se, plecă de sub colonade.
Întâi se auzi scrâşnetul nisipului umed sub paşii lui, apoi sunetul cizmelor pe pardoseala de marmură dintre statuile cu lei; după aceea Pilat nu-i mai văzu picioarele, nici trupul şi, în cele din urmă, pieri şi gluga. Numai atunci îşi dădu seama că soarele dispăruse şi că peste palat pogorâse vălul înserării. 

Punerea în mormânt

Poate că această înserare a fost şi cauza schimbării petrecute deodată în înfăţişarea
procuratorului. Îmbătrânise parcă văzând cu ochii, se încovoiase şi, pe deasupra, îşi pierduse liniştea. Odată, aruncând ochii în jur, tresări zărind jilţul gol, pe speteaza căruia zăcea o mantie. Se apropia noaptea de sărbătoare, umbrele serii îşi ţeseau urzeala, şi, pesemne, procuratorului, obosit cum era, i s-a părut că cineva şade în jilţul acela. Cedând în faţa laşităţii - mişcând din loc mantia - procuratorul o lăsă apoi tot acolo şi începu să măsoare cu paşi iuţi balconul, ba frecându-şi mâinile, ba repezindu-se la masă şi luând în mână cupa cu vin, ba oprindu-se şi privind cu ochii pierduţi mozaicul podelei, ca şi când ar fi încercat să desluşească acolo nişte scrieri...
Pentru a doua oară în ziua aceea îl apuca melancolia. Frecându-şi tâmpla, la care, de la durerea chinuitoare din cursul dimineţii rămăsese doar o amintire, o durere surdă, mocnită,
procuratorul căută să înţeleagă în ce constă motivul chinurilor sale sufleteşti. Înţelese repede acest lucru, dar căuta să se înşele pe sine. Îi era limpede că astăzi, în cursul zilei, pierduse ceva pentru totdeauna şi că acum, prin nişte acţiuni mărunte, cu totul neînsemnate şi mai cu seamă prea târzii, vrea să îndrepte ceea ce pierduse. Inducerea în eroare a propriei persoane consta în faptul că procuratorul se străduia să-şi insufle ideea că aceste acţiuni de acum, din seara asta, nu sunt mai puţin importante decât condamnarea hotărâtă în cursul dimineţii. Dar lucrul acesta nu-i reuşea deloc procuratorului.
Deodată se opri şi fluieră. Drept răspuns, în penumbra amurgului răsună un lătrat jos, şi din grădină ţâşni în balcon un dulău uriaş, cu urechile ascuţite, cu blană cenuşie şi zgardă cu ţinte aurii, strălucitoare.
- Banga, Banga, îl strigă cu vocea slabă procuratorul.
Câinele se ridică pe labele dinapoi, cele dinainte le lăsă pe umerii stăpânului - gata-gata să-l doboare la pământ -, şi-l linse pe obraz. Procuratorul se aşeză în jilţ, iar Banga, cu limba de un cot, respirând des, se culcă la picioarele stăpânului. Bucuria ce strălucea în ochii dulăului însemna că s-a depărtat furtuna, singurul lucru din lume de care se temea neînfricatul animal, şi mai însemna că era din nou aici, alături de omul pe care-l iubea, îl stima şi-l socotea cel mai puternic din lume, stăpânul tuturor oamenilor, iar datorită lui, şi pe sine însuşi Banga se considera o făptură privilegiată, superioară şi deosebită. Dar, culcat la picioarele stăpânului său, fără să se uite la el, cu ochii ţintă la grădina peste care pogora amurgul, dulăul înţelese din capul locului că pe stăpân îl lovise o nenorocire. De aceea îşi schimbă poziţia, se ridică, veni dintr-o parte, aşezându-şi labele dinainte şi capul pe genunchii procuratorului, murdărind poalele pelerinei cu nisip ud. Probabil, purtarea lui Banga trebuia să însemne că îşi consolează stăpânul şi că este gata să împartă cu el nenorocirea. Cătau să exprime aceste simţăminte şi ochii, care se uitau pieziş la stăpân, şi urechile ciulite, atente la ceea ce se petrecea împrejur. Astfel, ei doi, dulăul şi omul, legaţi prin dragoste unul de celălalt, au întâmpinat noaptea de sărbătoare pe balcon.
În vremea aceasta, oaspetele procuratorului avea multă bătaie de cap. Părăsind platforma de sus a grădinii din faţa balconului, coborâse treptele ce duceau la următoarea terasă şi cotise spre dreapta, ieşind din cazărmile aşezate pe teritoriul palatului. În cazărmi se aflau cantonate cele două centuri sosite împreună cu procuratorul de sărbători la Yerushalayim, precum şi garda secretă a
procuratorului pe care o comanda chiar acest oaspete. Nu întârzie în cazărmi - cel mult zece minute - dar după aceste zece minute din curtea cazărmilor ieşiră trei care încărcate cu unelte de săpat pământul şi cu un butoi de apă. Carele erau însoţite de cincisprezece călăreţi în pelerine cenuşii. Părăsind printr-o poartă dosnică teritoriul palatului, convoiul o luă spre apus, trecu de zidul oraşului şi o luă pe o cărare: întâi spre drumul Betleemului, iar apoi, ţinând pe aceeaşi cărare tot spre miazănoapte, ajunseră până la răscrucea de la poarta Hebronului, de unde porniră pe drumul Jaffei, cel pe care în timpul zilei trecuse procesiunea cu cei osândiţi la moarte. Pogorâse întunericul, şi la orizont se ivise luna.
Curând după ce se porniră carele şi grupul însoţitor de pe teritoriul palatului, porni călare şi oaspetele procuratorului, care se schimbase între timp, punându-şi un hiton vechi şi închis la culoare. Oaspetele nu o luă în afara oraşului, ci spre oraş. Peste câtva timp, a putut fi văzut apropiindu-se de cetatea Antonius, aşezată la nord, în imediata apropiere a marelui templu. Nici în cetate oaspetele nu a rămas decât foarte puţin. Mai târziu, urma sa a fost regăsită în Oraşul de Jos, pe străzile lui strâmte şi întortocheate. Acolo, oaspetele sosi călare pe un asin.
Cunoscând bine oraşul, găsi lesne strada de care avea nevoie. Purta denumirea de Stradă Grecească - avea un rând de prăvălii ţinute de greci; într-una din ele se făcea negoţ cu covoare. Lângă această prăvălie oaspetele îşi opri asinul, descălecă şi-l legă de belciugul din poartă. Prăvălia era închisă. Oaspetele intră pe o portiţă aflată alături de uşa prăvăliei şi nimeri într-o curte pătrată, micuţă. Pe trei din cele patru laturi ale curţii erau magazii. Ajuns la colţ, oaspetele coti şi se pomeni lângă terasa de piatră a unei case locuite, năpădită de iederă, şi aruncă câteva priviri jur-împrejur. Atât în căsuţă, cât şi în magazii era întuneric; luminile nu fuseseră încă aprinse. Oaspetele strigă cu o voce scăzută:
- Niza!
La această chemare, o uşă scârţâi şi în penumbra serii apăru o femeie tânără fără văl, se aplecă deasupra balustradei şi scrută, alarmată, întunericul, vrând să afle cine a venit. Recunoscându-l pe cel sosit, îi zâmbi prietenos, dând din cap şi făcându-i semn cu mâna.
- Eşti sigură? o întrebă în elină, nu prea tare, Afranius.
- Singură, şopti de pe terasă femeia, bărbatu-meu a plecat azi-dimineaţă în Cezareea; spunând aceasta, aruncă o privire spre uşă şi adăugă în şoaptă: dar slujnica e acasă. Şi făcu un gest care însemna: „Intră”.
Afranius aruncă o privire peste umăr, apoi urcă treptele de piatră, după care dispăru împreună cu gazda în căsuţă. Acolo Afranius nu zăbovi mult, vreo cinci minute. După aceea părăsi căsuţa şi, lăsându-şi mai jos gluga peste ochi, ieşi în stradă. La ceasul acela, în case se aprindeau luminările, forfota din ajun de sărbătoare mai era încă în toi. Şi Afranius, călare pe asin, se pierdu în şuvoiul de trecători şi călăreţi. Ce drum o fi urmat după aceea - nu se ştie.
Rămânând singură, femeia căreia Afranius i-a spus „Niza” începu să se schimbe, tare grăbită. Dar, oricât de greu îi venea să caute pe întuneric lucrurile de care avea nevoie, nu aprinse lumina şi nu-şi chemă slujnica. Numai după ce fu gata şi-şi aruncă pe cap un văl întunecat, în căsuţă îi răsună vocea:
- Dacă mă caută cineva, spune-i că m-am dus în vizită la Enanta.
- Drept răspuns, se auzi în întuneric bombănitul bătrânei slujnice:
- La Enanta! Fi-ţi-ar să-ţi fie Enanta asta! Ti-a hotărât doar bărbată-tu să nu te mai duci pe la ea! E o codoaşă Enanta asta a ta! Uite că te spui lui bărbată-tu...
- Hai, hai, hai, taci din gură, o potoli Niza şi, ca o umbră, se prelinse din căsuţă. Sandalele ţăcăniră pe lespezile de piatră ale curţii. Bombănind, slujnica încuie uşa dinspre terasă, iar Niza părăsi casa.
În acelaşi timp, dintr-o altă ulicioară a Oraşului de Jos, o ulicioară frântă, care cobora în trepte repezi spre unul din eleşteele oraşului, pe portiţa unei case nearătoase, cu ferestrele dând numai spre curte, ieşi un tânăr cu barbă măruntă, tunsă îngrijit. Purta un kefi alb, care-i cădea peste umeri, un taleth albastru, nou, de sărbătoare, cu ciucuri şi sandale noi, care scârţâiau în picioare. Bărbatul acesta frumos, cu nasul coroiat, gătit ca pentru marea sărbătoare, mergea vioi - ajungându-i din urmă şi întrecându-i pe trecătorii grăbiţi să ajungă acasă la cina solemnă - şi se uita cum se luminau una după alta ferestrele. Tânărul o luă pe drumul care ducea prin dreptul unui bazar, spre palatul marelui preot Caiafa, aşezat la poalele colinei pe care se înălţa templul.
După un timp, putea fi văzut intrând pe poarta palatului lui Caiafa. Iar ceva mai târziu, părăsind curtea palatului.
După vizita la palat, unde se şi aprinseră torţele şi făcliile, şi unde era forfotă ca-n zi de sărbătoare, tânărul porni mai radios şi mai vesel, grăbit să ajungă înapoi în Oraşul de Jos. Acolo unde strada se vărsa în piaţa bazarului, prin îmbulzeala şi forfota mulţimii, îl ajunse din urmă o femeie sprinţară, cu un văl negru tras peste ochi şi mers săltăreţ. Trecând înaintea frumosului tânăr, femeia dădu la o parte, pentru o clipă numai, vălul şi-i aruncă o ocheadă, dar nu-şi mai încetini pasul, ci chiar îl iuţi, încercând parcă să dispară din faţa celui pe care-l depăşise.
Tânărul nu numai că o văzu pe femeie, dar o şi recunoscu, şi recunoscând-o, tresări; se opri locului o clipă, neştiind parcă ce să facă şi o privi cum se îndepărta, apoi porni s-o ajungă din urmă. Gata-gata să dărâme un trecător ce ducea un ulcior în mână, tânărul ajunse din urmă femeia şi, gâfâind de emoţie, o strigă:
- Niza!
Femeia se întoarse, îşi îngustă ochii, lăsând să i se citească pe chip un simţământ de ciudă, şi-i răspunse rece în elină:
- Ah, tu eşti, Iuda? Nu te-am mai recunoscut dintr-o dată. De altfel, să ştii că e semn bun. La noi se spune că, dacă nu recunoşti pe cineva, omul acela se va îmbogăţi negreşit...
Adânc tulburat, simţind cum îi saltă inima aidoma unei păsări prinse sub un văl negru, Iuda o întrebă în şoaptă întretăiată, de teamă să nu fie auzit de trecători:
- Unde te duci, Niza?
- Ce-ai nevoie să ştii? răspunse Niza, încetinind pasul şi privindu-l trufaş pe Iuda.
- În glasul lui Iuda răsunară intonaţii de copil, atunci când îi şopti pierdut:
- Dar, cum, cum aşa... Doar ne-am înţeles... Am vrut să vin la tine. Tu mi-ai spus că toată seara vei fi acasă...
- Nu, nu, răspunse Niza şi împinse capricioasă înainte buza de jos, din care pricină lui Iuda i se păru că chipul ei - cel mai frumos chip pe care-l văzuse vreodată - deveni şi mai frumos. Am început să mă plictisesc. La voi e sărbătoare, şi tu ce-ai fi dorit să fac? Să stau şi să te ascult cum oftezi pe terasă? Şi pe lângă asta să-mi fie teamă că slujnica îi va povesti totul bărbatului meu? Nu, nu, m-am hotărât să ies afară din oraş, să ascult privighetorile.
- Cum, afară din oraş?... Întrebă derutat Iuda. Singură?
- De bună seamă, singură, răspunse Niza.
- Dă-mi voie să te conduc, o rugă abia răsuflând Iuda. Gândurile lui se înceţoşară, uitase totul pe lume şi privea rugător în ochii albaştri ai Nizei, care acum păreau negri. Niza nu-i răspunse şi mări pasul.
- De ce taci, Niza? o întrebă tânguitor Iuda, potrivindu-şi pasul după al ei.
- N-o să mă plictisesc cu tine? întrebă deodată Niza oprindu-se.
La aceste cuvinte gândurile lui Iuda se învălmăşiră de-a binelea.
- Atunci fie, se muie în sfârşit Niza, să mergem.
- Încotro, unde să mergem?
- Aşteaptă puţin, să intrăm în această curticică şi să ne înţelegem; altfel mi-e frică să nu mă întâlnesc cu cineva dintre cunoscuţi care să spună apoi bărbatului că m-a văzut cu ibovnicul pe stradă.
Niza şi Iuda părăsiră piaţa şi discutau acum în şoaptă, sub bolta unei curţi.
- Du-te la grădina de măslini, şoptea Niza, trăgând vălul peste ochi şi întorcându-se să n-o vadă un om care tocmai intra pe poartă cu o găleată în mână. La Ghetsemani, dincolo de Cedron. Ai înţeles?
- Da, da, da...
- Voi pleca înainte, continuă Niza, dar tu să nu vii îndată după mine. Mai adastă. Eu o iau înainte... Când ai să treci peste râuleţ... ştii unde-i grota?
- Ştiu, ştiu...
- O iei pe lângă teascul de ulei în sus şi o coteşti spre grotă. Voi fi acolo. Dar să nu îndrăzneşti să vii îndată după mine; ai răbdare, aşteaptă aici, şi, cu aceste cuvinte, Niza ieşi de sub boltă, ca şi când nici n-ar fi stat de vorbă cu Iuda.
Iuda zăbovi un timp de unul singur, străduindu-se să-şi adune gândurile răsfirate. Printre altele, îi trecu prin minte cum îşi va explica el lipsa la cina de sărbătoare, acasă la rudele lui. Rămase pe loc şi încercă să născocească o minciună, dar din pricina tulburării nu reuşi să se adune să ticluiască ceva ca lumea şi picioarele îl duseră fără voia lui încet de sub bolta porţii.
Acum părăsi drumul iniţial, nu se mai grăbea spre Oraşul de Jos, ci o coti înapoi spre palatul lui Caiafa. Sărbătoarea intrase în oraş. Din ferestrele caselor se revărsau lumini scânteietoare şi răsunau cântări solemne. Pe caldarâm, trecătorii întârziaţi mânau măgăruşi, îndemnându-i cu vergeaua şi strigând la ei. Picioarele îl duceau fără voia lui, şi tânărul nici nu băgă de seamă cum au trecut în goană pe lângă el turnurile înspăimântătoare, năpădite de muşchi, ale cetăţii lui Antonius, nu auzi cântând trâmbiţele în cetate, nu văzu trecând pe lângă el patrula ecvestră romană cu o făclie aprinsă, care-şi revărsa în drumul lui lumina tremurătoare.
După ce trecu de turnuri, Iuda se întoarse şi văzu cum, la o înălţime înspăimântătoare, deasupra templului, s-au aprins două menorah-uri gigantice. Dar şi pe acestea nu le văzu decât vag. I se păru că deasupra Yerushalayimului s-au aprins zece candele nemaivăzut de uriaşe care se întreceau cu lumina singurei candele ce se înălţa din ce în ce mai sus deasupra Yerushalayimului - luna.
Acum, lui Iuda nu-i mai păsa de nimic, se grăbea spre poarta Ghetsemani, voia să iasă cât mai repede din oraş. La răstimpuri i se părea că în faţa lui, printre spinările şi figurile trecătorilor, zăreşte mica siluetă dănţuitoare care-l poartă pe urmele ei. Dar era o iluzie. Iuda înţelegea că Niza l-a depăşit cu mult. Trecu în fugă pe lângă dughenele zarafilor şi ajunse în sfârşit la poarta Ghetsemani. Aci, arzând de nerăbdare, fusese totuşi nevoit să zăbovească. În oraş intrau cămile, în urma lor pătrunse o patrulă militară siriană, pe care Iuda o blestemă în gând...
Dar toate au un sfârşit. Nerăbdătorul Iuda se găsea acum dincolo de zidul oraşului. Pe partea stângă, văzu un mic cimitir, iar alături câteva corturi ale pelerinilor, din pânză dungată. După ce străbătu drumul plin de praf şi scăldat de lună, Iuda se repezi spre râuşorul Cedron, să-l treacă. Apa bolborosea încetişor sub picioarele lui. Sărind din piatră în piatră, ieşi în sfârşit pe malul celălalt, unde se afla grădina Ghetsemani, şi văzu, plin de bucurie, că drumul prin dreptul grădinilor era pustiu. Nu departe, se zărea poarta pe jumătate dărâmată a unei grădini întinse de măslini.
După oraşul sufocant, pe Iuda îl învălui mirosul îmbătător al nopţii de primăvară. Din poienile grădinii Ghetsemani se revărsau peste gard, în valuri, arome de mirt şi de salcâm. Poarta nu era păzită, nu era ţipenie acolo şi, după câteva minute, Iuda alerga sub umbra misterioasă a uriaşilor măslini cu coroane bogate. Drumul mergea la deal. Iuda urca, răsuflând din greu, păşind în răstimpuri, prin întuneric, pe covoarele meşteşugit ţesute de lună, care îi reamintiră covoarele din prăvălia gelosului soţ al Nizei.
Peste o vreme, se desluşi în stânga, pe o poiană, moara de ulei cu piatra ei grea şi cu un morman de butoaie. Grădina era pustie - lucrul se terminase la apusul soarelui; şi, acum, în văzduh răsunau pe întrecute triluri de privighetori.
Locul spre care mergea Iuda era aproape. Ştia că în dreapta, în întuneric, se va auzi acum şopotul apei ce se scurgea în grotă. Ceea ce se şi întâmplă - îl auzi. Aerul se răcorea tot mai mult. Atunci, încetinindu-şi pasul, strigă încet:
- Niza!
Dar, în locul ei, dezlipindu-se de tulpina groasă a unui măslin, sări în drum un bărbat îndesat, ţinând în mână ceva ce strălucea şi pieri într-o clipă. Iuda scoase un strigăt slab, se dădu înapoi, dar un al doilea om îi aţinu calea.
Primul, din faţa lui, îl întrebă:
- Câţi bani ai primit? Spune, dacă vrei să scapi cu viaţă! Speranţa licări în inima lui Iuda şi strigă deznădăjduit:
- Treizeci de arginţi! Treizeci de arginţi! Tot ce am primit e la mine! Iată banii! Luaţi-i, dar lăsaţi-mi viaţa!
Omul din faţă îi smulse punga din mână. În aceeaşi clipă, în spatele lui, celălalt ridică un cuţit şi-l izbi pe frumosul îndrăgostit sub omoplat. Trupul lui Iuda se prăvăli înainte, şi mâinile lui, cu degetele închircite, zvâcniră în aer. Omul din faţă îl prinse în cuţitul său şi-l înfipse până-n plasele în inima lui Iuda.
- Ni... za... silabisi Iuda cu o voce joasă, plină de mustrare şi nu cu vocea lui înaltă, pură şi tânără. Apoi nu mai scoase o vorbă. Corpul i se prăbuşi cu atâta putere, încât pământul bubui sub el.
Atunci, apăru în drum o a treia siluetă. Avea pe umeri o mantie şi pe cap o glugă.
- Nu zăboviţi! porunci el.
Ucigaşii împachetară repede într-o bucată de piele punga, împreună cu biletul pe care-l întinsese al treilea om, şi o legară cruciş cu sfoară. Al doilea om băgă pachetul în sân, apoi cei doi ucigaşi săriră din drum mistuindu-se în penumbra dintre măslini. Al treilea, însă, se aplecă deasupra celui ucis şi-l privi în faţă. În umbră, chipul mortului i se păru alb ca varul şi de o frumuseţe iluminată.
După câteva secunde, pe drum nu se mai găsea nici un om viu. Trupul neînsufleţit zăcea cu mâinile larg desfăcute. Luna lumina laba piciorului stâng, făcând să se vadă clar curelele sandalei.
Întreaga grădină Ghetsemani răsuna de cântecul privighetorilor.
Unde s-au dus cei doi care-l înjunghiară pe Iuda, nu ştie nimeni, dar drumul celui de-al treilea om, cu glugă, se cunoaşte. Părăsind cărarea, porni grăbit printre măslini, strecurându-se spre sud. Trecu peste gardul grădinii, departe de poarta principală, în colţul ei de la sud, acolo unde se năruiseră pietrele din creştetul zidului. În curând ajunse pe ţărmul Cedronului. Aici intră în apă şi merse o vreme pe firul ei, până ce răsăriră în depărtare siluetele a doi cai şi a unui om. Animalele stăteau şi ele în râuşor. Apa şiroia, spălându-le copitele. Păzitorul cailor încălecă pe unul dintre ei, omul cu glugă sări pe celălalt, apoi porniră amândoi, fără grabă, pe firul apei, în trosnetul pietrelor de sub copitele cailor. După câtva timp, călăreţii ieşiră din râu, se urcară pe ţărmul dinspre Yerushalayim şi-şi continuară drumul la pas, de-a lungul zidului oraşului. Deodată, cel ce adusese caii se despărţi de celălalt şi, luând-o la trap, dispăru; omul cu glugă se opri locului, descălecă pe un drum pustiu, îşi scoase mantia, o întoarse pe dos, scoase de sub mantie un coif turtit, fără penaj, şi-l puse pe cap. Acum se sui în şa un bărbat în hlamidă militară, cu o spadă scurtă la şold. Strânse din dârlogi, şi calul iute, de cavalerie, o luă la trap, scuturându-l pe călăreţ. Drumul nu era lung - călăreţul se apropia de poarta de sus a Yerushalayimului.
Sub arcada porţii dansa şi sălta flacăra neliniştită a torţelor. Santinelele din centuria a doua a Legiunii Fulminanta şedeau pe bănci de piatră, jucând zaruri. Zărindu-l pe militarul călare, soldaţii săriră de pe locurile lor, militarul le făcu semn cu mâna şi intră în oraş.
Luminile de sărbătoare înecau oraşul. La toate ferestrele juca lumina opaiţelor şi de pretutindeni, contopindu-se într-un cor lipsit de armonie, răsunau vocile oamenilor. Din când în când, zvârlind câte o privire pe ferestrele ce dădeau în stradă, călăreţul putea să-i vadă pe oameni stând la masă şi ospătându-se cu carne de ied. Printre tăvi cu ierburi amare licăreau cupe cu vin. Fluierând domol o melodie, călăreţul se strecura în trap lin pe străzile pustii ale Oraşului de Jos spre turnul lui Antonius, uitându-se din când în când la sfeşnicele cu cinci braţe din vârful templului, nemaivăzute nicăieri în lume, în care ardeau luminări în văpăi, sau la luna care plutea deasupra sfeşnicelor.
Palatul lui Irod cel Mare nu lua deloc parte la festivităţile din noaptea de Paşti. Numai în încăperile auxiliare din partea de sud a palatului, unde erau încartiruiţi ofiţerii cohortei romane şi legatul legiunii, se zăreau lumini şi se simţea o oarecare animaţie. Partea din faţă însă, cea principală, unde - împotriva voinţei lui - se găsea singurul locatar al palatului, procuratorul, era toată, împreună cu colonadele şi statuile ei de aur, inundată de lumina orbitor de strălucitoare a lunii. Aci, în interiorul palatului, domneau întunericul şi liniştea.
Procuratorul, aşa cum îi spusese şi lui Afranius, nu voise să intre în palat. Poruncise să i se facă patul pe terasă, acolo unde prânzise şi unde condusese interogatoriul în dimineaţa aceea. Se culcase pe patul pregătit, dar nu se lipea somnul de el. Luna, liberă, plutea în înaltul unui cer senin şi timp de câteva ceasuri nu-şi desprinse ochii de la ea.
În sfârşit, pe la mijlocul nopţii, somnul se îndură de hegemon. Căscând spasmodic, procuratorul îşi
descheie şi-şi aruncă de pe el pelerina, îşi descătărămă cureaua cu care se încingea peste cămaşă şi de care atârna un cuţit lat, de oţel, în teacă, le puse în jeţul de lângă pat, apoi îşi scoase sandalele şi se întinse. În aceeaşi clipă, Ban ga se urcă în pat şi se culcă lângă el, cap la cap, iar procuratorul, punând mâna pe gâtul câinelui, închise, în sfârşit, ochii. Numai atunci adormi şi dulăul.
Patul se afla în semiobscuritate; o coloană îl apăra de lumina lunii; totuşi, de la treptele intrării spre pat, se întindea o fâşie de raze luminoase. Şi numai când pierdu legătura cu tot ce-l înconjura aievea, procuratorul porni fără zăbavă pe fâşia luminoasă, îndreptându-se în sus, spre lună. Izbucni chiar în râs, de bucurie, în somn - atât de minunat şi de neuitat se înjgheba totul pe drumul acesta străveziu şi albastru. Mergea însoţit de Ban ga, alături de filozoful-vagabond. Discutau despre ceva foarte complicat şi important şi nici unul dintre ei nu putea să-l biruie pe celălalt. În nici o privinţă nu coincideau părerile lor, din care cauză controversa era deosebit de interesantă şi interminabilă. Se înţelege de la sine că execuţia din ziua aceea se dovedise a fi o pură neînţelegere: doar iată, filozoful care născocise un lucru atât de aiurit, cum că toţi oamenii au inimă bună, mergea lângă procurator: prin urmare, era în viaţă.
Şi, desigur, ar fi fost îngrozitor chiar să te gândeşti că un asemenea om putea fi executat. Supliciul nu a avut loc! Nu! Iată în ce consta farmecul acestei călătorii în sus pe treptele lunii.
Aveau timp destul; ploaia torenţială, cu trăsnete şi fulgere, nu va veni decât spre seară, şi laşitatea e, fără doar şi poate, unul dintre cele mai îngrozitoare vicii. Aşa spunea Yeshua Ha-Nozri. Nu, filozofule, te contrazic: laşitatea este cel mai îngrozitor dintre vicii!
Uite, de pildă, actualul procurator al Iudeii, pe când era tribun al legiunii, nu se înspăimântase în Valea Fecioarelor, când germanii turbaţi de furie fuseseră gata-gata să-l sfâşie pe uriaşul Moartea-Şobolanilor. Dar dă-mi voie, filozofule! Oare se poate ca tu, cu inteligenţa ta, să crezi că procuratorul Iudeii ar putea să-şi distrugă cariera din pricina unui om care a săvârşit o crimă împotriva cezarului?
Da, da... gemea şi plângea cu sughiţuri în somn Pilat. Bineînţeles, are să şi-o distrugă. Dimineaţă n-ar fi făcut-o, dar acum, noaptea, cântărind totul, este de acord să şi-o distrugă. Va face orice ca să-l salveze de la execuţie pe acest visător nebun şi vraci, care nu are absolut nici o vină!
- De-acum înainte vom fi totdeauna împreună, îi spunea în somn filozoful-vagabond în zdrenţe care, nu se ştie cum, apăruse în calea Călăreţului cu lancea de aur; când se va vorbi de unul, pe loc se va spune şi de celălalt! De voi fi pomenit eu, în aceeaşi clipă te vor pomeni şi pe tine! Pe mine, un copil găsit, fiul unor părinţi necunoscuţi, şi pe tine, fiul unui rege-cititor în stele şi al unei fete de morar, frumoasa Pila.
- Te rog, nu mă uita, pomeneşte-mă şi pe mine, fiul cititorului în stele, îl ruga în somn Pilat pe filozof.
Şi, primind asigurări printr-un clătinat afirmativ din cap de la cerşetorul din En-Sarid, care păşea alături cu el, crudul procurator al Iudeii plângea în somn şi râdea de bucurie.
Toate acestea erau bune, dar cu atât mai îngrozitoare fu trezirea din somn a hegemonului.
Banga începu să mârâie la lună, şi drumul albastru, alunecos, uns parcă cu untdelemn se prăbuşi. Deschise ochii şi primul lucru de care îşi aduse aminte a fost că supliciul avusese loc. Primul lucru pe care-l făcu procuratorul a fost să-şi încleşteze, cu un gest obişnuit, mâna în zgarda lui Banga; apoi începu să caute luna cu ochi de bolnav şi văzu că mai scăpătase puţin pe boltă şi se mai argintase. Lumina ei era sfâşiată de o lumină neplăcută, care-l supăra şi juca pe balcon chiar în faţa ochilor săi. În mâinile centurionului Moartea-Şobolanilor fâlfâia şi fumega o torţă. Cel care o ţinea se uita într-o parte cu frică şi ură la primejdioasa fiară care se pregătea să sară asupra lui.
- Stai cuminte, Banga, porunci procuratorul cu o voce bolnavă şi tuşi. Apărându-şi cu mâna ochii de lumină, el continuă: Nici noaptea şi nici în bătaia lunii nu am linişte!... O, zei... De altfel, şi tu, Marcus, ai o funcţie ingrată. Îi schilodeşti pe soldaţi...
Marcus îl privea tare uimit, şi procuratorul îşi dădu seama de realitate. Pentru a îmblânzi cuvintele fără rost pe care le spusese pe jumătate adormit, el continuă:
- Nu te supăra, centurion. Situaţia mea, îţi repet, este şi mai rea. Ce doreşti?
- A venit comandantul pazei secrete, îl vesti, liniştit, Marcus.
- Cheamă-l, cheamă-l, porunci procuratorul, şi, dregându-şi vocea, tuşi; apoi începu să-şi caute cu picioarele desculţe sandalele.
Flacăra se porni să joace pe coloane, încălţările centurionului bătură mozaicul, şi acesta ieşi în grădină.
- Nici la lumina lunii nu am linişte, îşi spuse, scrâşnind din dinţi, procuratorul.
Pe balcon, în locul centurionului, apăru omul cu glugă.
- Banga, stai cuminte, spuse încet procuratorul, strângând dulăul de ceafă.
Înainte de a rosti o vorbă, Afranius aruncă în jur, după obiceiul său, priviri cercetătoare; se cufundă în umbră şi, convingându-se că în afară de Banga nu mai e nici un străin pe balcon, spuse încet:
- Te rog să mă înaintezi Tribunalului, procuratorule! Ai avut dreptate. N-am fost în stare să- l păzesc pe Iuda din Kiriat. A fost înjunghiat. Te rog să fiu judecat şi să-mi primeşti demisia.
Lui Afranius i se păru că-l cercetează două perechi de ochi - ai câinelui şi ai lupului.
Afranius scoase de sub hlamidă o pungă scorojită din pricina sângelui, pecetluită cu două sigilii.
- Iată punga cu banii pe care ucigaşii au aruncat-o în taină în casa marelui preot. Sângele de pe ea este al lui Iuda din Kiriat.
- Demn de luat aminte. Cât e în pungă, întrebă Pilat, aplecându-se peste ea.
- Treizeci de arginţi.
Procuratorul zâmbi ironic, spunând:
- Puţin.
Afranius tăcea.
- Unde e cel ucis?
- Asta nu ştiu, răspunse cu demnitate calmă omul care nu se despărţea niciodată de gluga sa. În dimineaţa aceasta vom începe cercetările.
Procuratorul tresări, lăsând din mână cureaua sandalei, care nu voia deloc să se încheie.
- Ştii sigur că a fost ucis? Primi un răspuns sec:
- Eu, procuratorule, fac serviciul de cincisprezece ani în Iudeea. Mi-am început slujba pe timpul lui Valerius Gratus. Nu am nevoie să văd neapărat cadavrul, ca să pot spune că omul a fost ucis, şi iată, raportez că cel care purta numele de Iuda din Kiriat a fost înjunghiat acum câteva ore.
- Iartă-mă, Afranius, răspunse Pilat. Nu m-am trezit încă bine, de asta am şi vorbit aşa. Dorm prost - procuratorul zâmbi ironic - şi tot timpul văd în vis razele lunii. Închipuie-ţi ce caraghios e! Mi se pare mereu că mă plimb pe raza asta... Aşadar, aş vrea să aflu ce părere ai în legătură cu chestiunea aceasta. Unde ai de gând să-l cauţi: ia loc, şef al serviciului secret.
Afranius se înclină, împinse jeţul mai aproape de pat şi se aşeză în zăngănit de spadă.
- Am de gând să-l caut în preajma morii de ulei din grădina Ghetsemani.
- Da, da... Dar de ce tocmai acolo?
- Hegemonule, am motive să cred că Iuda nu a fost ucis în Yerushalayim, dar nici prea departe de el, ci pe-aproape.
- Socot că eşti unul dintre cei mai străluciţi cunoscători ai meseriei dumitale. Nu ştiu, de altfel, care-i situaţia la Roma, dar în colonii nu există un altul care să-ţi fie deopotrivă. Dar explică-mi, te rog, de ce ai de gând să-l cauţi tocmai acolo?
- În nici un caz nu admit ideea, spunea încet Afranius, că Iuda s-a dat pe mâna unor oameni suspecţi în raza oraşului. Pe stradă nu poţi ucide în taină. Deci, a fost ademenit, desigur, într-un subsol. Dar cei din serviciul meu îl căutau deja în Oraşul de Jos, şi, fără doar şi poate, l-ar fi găsit, dacă ar fi fost acolo. El însă nu se afla în oraş, asta ţi-o garantez.
Dacă ar fi fost omorât departe de oraş, acest pachet cu bani n-ar fi putut să fie aruncat atât de repede. A fost omorât aproape de oraş. Au reuşit să-l ademenească în afara oraşului.
- Nu pricep cum s-a putut face acest lucru!
- Da, procuratorule, este problema cea mai grea în toată afacerea asta şi nici nu ştiu dacă voi reuşi s- o rezolv.
- Într-adevăr, e pur şi simplu enigmatic! Într-o seară de sărbătoare, un om credincios pleacă, nu se ştie de ce, în afara oraşului, părăsind masa de Paşti, şi acolo piere. Cine şi prin ce anume a putut să-l ademenească? Nu cumva o fi făcut treaba asta o femeie? întrebă deodată inspirat procuratorul.
Afranius îi răspunse calm şi convingător:
- În nici un caz, procuratorule. Asta este categoric exclus. Trebuie să raţionăm logic. Cine era interesat în moartea lui Iuda? Nişte vânzători nomazi, un cerc în care categoric nu erau nici un fel de femei. Ca să te însori, procuratorule, se cer bani, ca să aduci un om pe lume, tot de ei e nevoie, dar ca să căsăpeşti un om cu ajutorul unei femei, e nevoie de foarte mulţi bani, şi nici un fel de vagabonzi nu-i au. Nu a fost nici o femeie în povestea asta, procuratorule. Am să spun mai mult, o asemenea interpretare a omorului nu poate decât să ne facă să pierdem urma, să împiedice cercetările şi să mă încurce pe mine.
- Văd că ai perfectă dreptate, Afranius, zise Pilat, iar eu mi-am permis să exprim doar o presupunere.
- Care este, din păcate, greşită, procuratorule.
- Bine, dar atunci despre ce-i vorba? exclamă procuratorul, scrutând cu o atenţie încordată chipul lui Afranius.
- Presupun că e vorba tot de bani.
- E o idee extraordinară! Dar cine şi pentru ce putea să-i propună bani, noaptea, în afara oraşului?
- O, nu, procuratorule, nu aşa. Am o singură presupunere, şi dacă nu am dreptate, alte explicaţii cred că nu voi găsi. Afranius se aplecă mai aproape de procurator şi încheie în şoaptă: Iuda a vrut să-şi ascundă banii într-un loc ferit, pe care nu-l cunoştea decât el.
- E o explicaţie foarte subtilă. Se vede că aşa s-au şi petrecut lucrurile. Acum te înţeleg, nu l-au ademenit oamenii, ci ţelul lui propriu. Da, da, aşa este.
- Aşa este. Iuda era neîncrezător, el ascundea banii de ochii oamenilor.
- Da, dumneata ziceai de grădina Ghetsemani... Dar de ce tocmai acolo ai intenţia să-l cauţi - asta, recunosc, n-o înţeleg.
- O, procuratorule, e lucrul cel mai simplu. Nimeni n-o să-şi ascundă banii în preajma drumurilor, în locuri deschise şi pustii. Iuda nu se afla nici în drum spre Hebron, nici în drum spre Betania. El trebuia să fie într-un loc apărat, ferit, într-un loc cu copaci. Este atât de simplu. Dar alte locuri, în afară de Ghetsemani, nu sunt în apropierea Yerushalayimului. El nu putea să plece departe.
- M-ai convins cu desăvârşire. Aşadar, ce-i de făcut acum?
- Am să încep neîntârziat să-i caut pe ucigaşii care l-au urmărit pe Iuda dincolo de oraş, iar personal, după cum ţi-am mai raportat, mă duc să mă predau, ca să fiu judecat.
- Pentru ce?
- Garda mea l-a scăpat din vedere aseară, în bazar, după ce a părăsit palatul lui Caiafa. Cum s-a întâmplat una ca asta, nu înţeleg. Nu am mai întâmpinat aşa ceva de când sunt. A fost luat sub supraveghere imediat după discuţia noastră. Dar în raionul bazarului el a schimbat drumul, a făcut o buclă atât de ciudată, încât a dispărut fără urmă.
- Aşa. Îţi declar că nu consider necesar să te înaintez tribunalului. Ai făcut tot ce ţi-a stat în putinţă, şi nimeni pe lumea asta - aici procuratorul zâmbi - nu ar fi fost în stare să facă mai mult decât ai făcut dumneata! Trage la răspundere pe iscoadele care l-au pierdut pe Iuda. Dar şi aici, te previn, n-aş vrea să fii prea sever. La urma urmei, am făcut totul spre a-i purta de grijă ticălosului acestuia! Da, am uitat să te întreb - procuratorul îşi frecă fruntea - cum de au izbutit să arunce nevăzuţi punga cu bani în curtea lui Caiafa?
- Să vezi, procuratorule... Nu e o treabă prea grea. Răzbunătorii au trecut prin spatele palatului lui Caiafa, pe unde stradela domină curtea interioară, şi au aruncat pachetul peste gard.
- Împreună cu biletul?
- Da, întocmai cum ai presupus, procuratorule. De altfel... aici Afranius smulse pecetea de pe pachet şi-i arătă lui Pilat interiorul acestuia.
- Vai de mine, Afranius, ce faci, peceţile acestea sunt precis de la templu!
- Procuratorul nu trebuie să se neliniştească din
pricina acestei chestiuni, răspunse Afranius,
închizând pachetul la loc.
- E posibil să ai toate peceţile? întrebă Pilat râzând.
- Altfel nici nu se poate, procuratorule, îi răspunse fără să râdă, pe un ton foarte sever, Afranius.
- Îmi închipui ce s-a petrecut la Caiafa.
- Da, hegemon. S-a iscat mare zarvă. Am fost invitat de îndată.
Până şi în semiîntuneric se vedeau strălucind ochii lui Pilat.
- Demn de luat aminte, demn de luat aminte...
- Dă-mi voie să nu fiu de părerea ta, procuratorule, nu e un lucru demn de luat aminte. E o treabă din cale-afară de plicticoasă şi obositoare. La întrebarea mea dacă în palatul lui Caiafa se plătise cuiva vreo sumă de bani, am primit un răspuns hotărât: nu.
- Aha, aşa? Dacă-i aşa, e bine. Nu s-a plătit, prin urmare, nu s-a plătit. Cu atât mai greu va fi să pui mâna pe ucigaşi.
- Acesta este adevărul, procuratorule.
- Da, Afranius, iată ce mi-a trecut deodată prin minte: nu cumva el şi-a pus capăt zilelor?
- O, nu, procuratorule, îi răspunse Afranius, răsturnându-se chiar de mirare în fotoliu, iartă-mă, dar este absolut neverosimil!
- Ah, în acest oraş totul este verosimil. Sunt gata să pun rămăşag că, în timpul cel mai scurt, zvonurile despre acest lucru se vor răspândi prin tot oraşul.
Aici Afranius îşi aruncă din nou privirea spre procurator, stătu o clipă pe gânduri şi-i răspunse:
- Asta n-ar fi exclus, procuratorule.
Era clar că procuratorul nu izbutea defel să alunge din minte problema referitoare la omorul omului din Kiriat, deşi totul se dovedea a fi cât se poate de limpede, aşa încât spuse cu un aer chiar visător:
- Aş fi vrut şi eu să văd cum îl omorau.
- A fost omorât cu o artă neîntrecută, procuratorule, îi răspunse Afranius, uitându-se cu o oarecare ironie la procurator.
- De unde ştii asta?
- Binevoieşte a-ţi îndrepta atenţia asupra pungii, procuratorule, îi răspunse Afranius, îţi garantez că sângele lui Iuda a ţâşnit în valuri. Am avut ocazia, în viaţa mea, să văd oameni omorâţi.
- Aşadar, el nu se va mai scula?
- Nu, procuratorule, el se va scula atunci când va răsuna deasupra lui trâmbiţa lui Mesia, care este aşteptat aici, răspunse zâmbind filozofic Afranius. Dar înainte de asta, el nu se va scula.
- Ajunge, Afranius. Totul este limpede. Să trecem la înmormântare.
- Cei executaţi au fost îngropaţi, procuratorule.
- Vai, Afranius, ar fi o crimă să fii dat în judecată. Eşti demn de cea mai mare răsplată. Cum s-au petrecut lucrurile?
Acesta începu să povestească: în timp ce el era ocupat cu cazul Iuda, câţiva oameni din paza secretă, conduşi de ajutorul lui, au ajuns la colină pe când se lăsa noaptea. În vârful colinei s-a descoperit că lipsea un cadavru. Pilat tresări, spunând răguşit:
- Vai de mine, cum de n-am prevăzut asta!...
- Nu e cazul să te alarmezi, procuratorule, spuse Afranius, urmându-şi povestirea. Trupurile lui Dismas şi Hestas, cu ochii scoşi de păsările răpitoare, au fost ridicate, şi straja s-a repezit de îndată în căutarea celui de-al treilea cadavru. A fost găsit curând. Un om oarecare...
- Levi Matei, zise Pilat, mai curând afirmativ decât interogativ.
- Da, procuratorule... Levi Matei se ascunsese în peşteră, pe coasta dinspre nord a Golgotei, aşteptând căderea întunericului. Trupul gol al lui Yeshua Ha-Nozri era lângă el. Când straja a intrat în peşteră cu torţa, Levi a fost cuprins de furie şi deznădejde. Striga că nu săvârşise nici o crimă şi că orice om are dreptul, după lege, să înmormânteze pe un criminal executat, dacă vrea s-o facă. Levi Matei spunea că n-are de gând să se despartă de cadavru. Era aţâţat, striga numai el ştie ce, ba rugându-se, ba ameninţând şi blestemând...
- A fost nevoie să se pună mâna pe el? întrebă, mohorât, Pilat.
- Nu, procuratorule, nu, răspunse, liniştindu-l, Afranius. Nebunul ăsta obraznic s-a potolit după ce a fost lămurit că trupul va fi îngropat. Înţelegând ce voiam să facem, s-a îmblânzit, dar a declarat că nu va pleca nicăieri şi că vrea să ia parte la înmormântare. A declarat că nu va pleca nici chiar dacă va fi ameninţat cu moartea şi chiar a întins soldaţilor un cuţit de tăiat pâine, pe care-l avea la el, cu care să-l ucidă.
- A fost gonit? întrebă, înăbuşit, Pilat.
- Nu, procuratorule, nu. Ajutorul meu i-a îngăduit să ia parte la înmormântare.
- Care dintre ajutoarele dumitale a condus toată treaba asta? întrebă Pilat.
- Tolmai, răspunse Afranius, adăugând neliniştit: Poate că a săvârşit vreo greşeală?
- Continuă, răspunse Pilat. Nu s-a săvârşit nici o
greşeală, în general, sunt cam descumpănit,
Afranius; pesemne că am de-a face cu un om care nu dă niciodată greş. Omul ăsta eşti dumneata.
- Levi Matei a fost luat în căruţă împreună cu trupurile celor executaţi şi, după vreo două ore, au ajuns în trecătoarea pustie de la nord de Yerushalayim. Acolo, straja, muncind în schimburi, a săpat într-un ceas o groapă adâncă, în care au fost îngropaţi cei trei executaţi.
- Goi?
- Nu, procuratorule. Soldaţii au luat cu ei, ca să-i acopere, nişte hitoane. Pe degetele celor îngropaţi au fost trase inele. Al lui Yeshua, cu o crestătură - al lui Dismas, cu două - iar al lui Hestas, cu trei. Groapa a fost astupată şi acoperită cu pietre. Semnul de recunoaştere îl ştie Tolmai.
- Vai, dacă aş fi putut prevedea! începu să vorbească, schimonosindu-se, Pilat, aş fi avut nevoie să-l văd pe acest Levi Matei...
- El este aici, procuratorule.
Pilat îl privi o vreme cu ochii larg deschişi, apoi spuse:
- Îţi mulţumesc pentru tot ce s-a făcut în treaba aceasta. Te rog să mi-l trimiţi mâine pe Tolmai, vestindu-l din timp că sunt mulţumit de el, iar pe dumneata, Afranius - procuratorul scoase din buzunarul brâului de piele care se afla pe masă un inel şi-l întinse şefului serviciului secret - te rog să primeşti asta ca amintire.
Afranius se înclină, zicând:
- Este o mare onoare pentru mine, hegemon.
- Pe soldaţii care au făcut înmormântarea te rog să-i răsplăteşti. Pe copoii care l-au scăpat de sub supraveghere pe Iuda, mustră-i. Pe Levi Matei trimite-l chiar acum la mine. Vreau să aflu neîntârziat amănunte în legătură cu Yeshua.
- Am înţeles, procuratorule, răspunse Afranius şi începu să se retragă salutând din cap, iar procuratorul bătu din palme, strigând slugilor:
- Veniţi încoace! O făclie sub colonadă!
Pe când Afranius ieşea în grădină, în spatele lui Pilat luminile începură să licărească în mâinile slugilor. S-au pus trei sfeşnice pe masă, în faţa procuratorului, şi noaptea scăldată în lumina lunii s-a retras de îndată în grădină, de parcă Afranius ar fi luat-o cu el. În locul celui plecat, pe balcon intră un om necunoscut, slab şi pirpiriu, însoţit de un centurion cu statură uriaşă. Centurionul, surprinzând privirea procuratorului, se retrase numaidecât în grădină şi dispăru.
Procuratorul îl studia pe cel venit, aţintindu-l cu nişte ochi lacomi, uşor speriaţi. Astfel este privit orice om despre care s-au auzit multe vorbindu-se şi care în cele din urmă se arată la faţă.
Omul, să tot fi avut patruzeci de ani, negru la chip, zdrenţăros, acoperit cu noroi uscat, arunca priviri de lup pe sub sprâncene. Pe scurt, era foarte puţin arătos şi mai curând semăna cu un cerşetor de pe străzile oraşului, dintre cei ce forfotesc în număr mare pe terasele templului sau în pieţele murdarului şi gălăgiosului Oraş de Jos.
Tăcerea îndelungată fu tulburată de purtarea ciudată a celui adus. Se schimbă la faţă, se clătină, şi, dacă nu s-ar fi apucat cu mâna murdară de marginea mesei, s-ar fi prăbuşit.
- Ce-i cu tine? îl întrebă Pilat.
- Nimic, răspunse Levi Matei, făcând un gest, de parcă ar fi înghiţit ceva. Gâtul lui slab, gol şi cenuşiu se umflă, apoi se dezumflă din nou.
- Ce-i cu tine? repetă Pilat.
- Sunt obosit, răspunse omul, uitându-se posac în podea.
- Stai jos, zise Pilat, arătându-i jeţul.
Levi îl privi neîncrezător pe procurator, se îndreptă spre jeţ, se uită dintr-o parte şi speriat la rezemătoarele de aur şi nu se aşeză în jeţ, ci alături, jos pe podea.
- Ia explică-mi, de ce nu te-ai aşezat în jeţ? îl întrebă Pilat.
- Sunt murdar şi-l voi întina, zise Levi, cu ochii în pământ.
- Ti se va da numaidecât de mâncare.
- Nu mi-e foame.
- De ce minţi? întrebă încet Pilat. Tu doar n-ai mâncat toată ziua, sau poate chiar şi mai de mult. Bine, nu mânca. Te-am chemat să-mi arăţi cuţitul pe care l-ai avut la tine.
- Mi l-au luat soldaţii, atunci când m-au adus aici, răspunse Levi, adăugând ursuz: Te rog să mi-l înapoiezi; trebuie să-l dau îndărăt stăpânului său. L- am furat.
- De ce?
- Ca să tai funiile.
- Marcus! strigă procuratorul. Şi centurionul păşi sub colonadă. Dă-mi cuţitul acestui om.
Centurionul scoase dintr-o teacă - îi atârnau două de cingătoare - un cuţit murdar de tăiat pâine, îl întinse procuratorului, se retrase şi dispăru.
- De la cine ai luat cuţitul?
- Din brutăria de lângă poarta Hebronului, cum intri în oraş pe stânga.
Pilat privi lama lată a cuţitului, o încercă cu degetul, să vadă, pesemne, dacă este sau nu ascuţită, şi spuse:
- În ceea ce priveşte cuţitul, nu avea nici o grijă. Va fi trimis la brutărie. Acum însă mai am nevoie de ceva: arată-mi papirusul pe care-l porţi la tine şi pe care sunt înscrise cuvintele lui Yeshua.
Levi se uită cu ură la Pilat şi zâmbi, dar cu atâta răutate, încât chipul i se sluţi.
- Vreţi să-mi luaţi totul? Până şi ultimul lucru pe care-l mai am? întrebă el.
- Nu ţi-am spus - dă-mi-l, răspunse Pilat, ţi-am spus - arată-mi-l.
Levi se scotoci în sân şi scoase un sul. Pilat i-l luă din mână, îl despături, îl întinse pe masă, între făclii şi, cu ochii îngustaţi, începu să studieze slovele de neînţeles, scrise cu cerneală. Greu era să înţelegi aceste rânduri strâmbe, şi Pilat se sucea, se pleca asupra papirusului, urmărind rândurile cu degetul. Izbuti totuşi să desluşească într-un fel că scrierea aceea însemna un lanţ fără şir de cugetări, de date, de însemnări gospodăreşti şi fragmente de poezie. Câte ceva izbuti să citească: „... moarte nu există... aseară am mâncat bucuroţi dulci de primăvară...”
Cu faţa crispată de încordare, Pilat citea cu ochii micşoraţi: „Vom vedea râul curat al apei vieţii... Omenirea va privi soarele prin cristalul străveziu al...”
Aici Pilat tresări. În ultimele rânduri ale pergamentului descifră cuvintele „un mai mare viciu... laşitatea”.
Pilat făcu sul pergamentul şi, cu un gest brusc, i-l întinse lui Levi.
- Ia-l, spuse el şi tăcu. Apoi adăugă: După câte văd, eşti un cărturar, şi n-are nici un rost, singur cum eşti, să umbli fără căpătâi, în veşminte de cerşetor. În Cezareea am o bibliotecă mare, sunt foarte bogat şi vreau să te iau în serviciul meu. Vei cerceta şi vei păstra papirusurile, vei fi hrănit şi îmbrăcat.
Levi se sculă.
- Nu, nu vreau, răspunse el.
- De ce? întrebă procuratorul, întunecându-se la chip... Îţi sunt nesuferit? Ţi-e teamă de mine?
Acelaşi zâmbet plin de răutate schimonosi faţa lui Levi.
- Nu, răspunse el. Tu te vei teme de mine. N-o să-ţi vină uşor să mă priveşti în faţă, după ce l-ai omorât.
- Taci, îl opri Pilat; uite, ia banii ăştia. Levi refuză, clătinând din cap, şi procuratorul urmă: Ştiu că te socoţi ucenic al lui Yeshua, dar eu îţi spun că n-ai învăţat nimic din ce ţi-a propovăduit el. Că, dacă ai fi făcut-o, ai fi primit negreşit să iei de la mine. Să ştii că, înainte de moarte, el a spus că nu învinuieşte pe nimeni. Pilat ridică semnificativ degetul, obrazul îi tresărea nervos... El ar fi primit să ia de la mine. Tu eşti crud, iar celălalt n-a fost crud deloc. Ce-ai să faci? Unde-ai să te duci?
Deodată, Levi se apropie de masă, se propti cu mâinile în tăblie şi, aţintindu-şi ochii arzători asupra lui Pilat, îi şopti:
- Află, hegemon, că la Yerushalayim e un om în care am să bag cuţitul. Vreau să ţi-o spun ca să ştii că va mai curge sânge.
- Şi eu ştiu că va mai curge, răspunse Pilat. Vorbele tale nu mă miră. De bună seamă, pe mine vrei să mă înjunghii?
- Pe tine n-am să izbutesc, îi răspunse Levi, rânjind, nu sunt atât de prost să nădăjduiesc la una ca asta. Dar îl voi înjunghia pe Iuda din Kiriat şi tot restul vieţii pentru asta am să trăiesc.
Atunci, ochii procuratorului se luminară de o neînchipuită plăcere; făcându-i semn lui Levi Matei să se apropie, îi spuse:
- N-ai cum. Nu-ţi mai face griji. Iuda a fost înjunghiat chiar în noaptea asta.
Levi făcu un salt înapoi şi, aruncând priviri sălbatice în jur, strigă:
- Cine a făcut-o?
- Nu fi gelos, îi răspunse rânjind Pilat şi-şi frecă mâinile. Mi-e teamă că a avut el admiratori şi în afară de tine.
- Cine a făcut asta? mai repetă în şoaptă Levi.
- Eu am făcut-o, îi răspunse Pilat.
Levi căscă gura, îşi pironi privirea pe chipul procuratorului, iar acesta îi spuse încet:
- De bună seamă, nu e mult ceea ce s-a făcut, totuşi, eu am făcut-o. Şi adăugă: Acum, ai să primeşti ceva de la mine?
Levi cumpăni, se îmblânzi, şi în cele din urmă spuse:
- Porunceşte să mi se aducă o bucăţică de papirus curat.
Trecuse un ceas. Levi nu se mai afla în palat. Acum, liniştea zorilor era tulburată numai de zgomotul lin al paşilor - erau santinelele din grădină. Luna se spălăcea văzând cu ochii şi în cealaltă margine a cerului se zărea o pată albicioasă - luceafărul.
Făcliile se stinseseră de mult. Pe pat, era culcat procuratorul. Dormea cu obrazul în palmă şi nu i se auzea respiraţia. Alături de el, dormea Banga.
Astfel întâmpină Pilat din Pont, al cincilea procurator al Iudeii, zorii zilei de cincisprezece a Nisanului.